Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Dušan Rouš

Protržený obal

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Protržený obal

Protržený obal

Dušan Rouš

Zveřejněno se souhlasem internetového magazínu Amberzine
http://amber.zine.cz/amber/index.htm

Když jsem otevřel oči, byl jsem zpocený, v noci bylo horko. I to bylo divné, proč jsem byl zpocený. Jindy i jinde bývalo daleko tepleji, a nijak jsem se nepotil. Sen, který to měl asi na svědomí, jsem si nedokázal vybavit. Ani mě nenapadlo o tom uvažovat. Ale ten zpocený pocit jsem už párkrát v poslední době zažil. A nebylo to ve spánku. Naposledy předevčírem. Jel jsem na kole a na nic jsem nemyslel. Myšlenky, kterým říkám zbytkové, protože nejde na nic nemyslet. Když na nic nemyslím, tak to co zbylo, to nejde odstranit. Prostě zbytkové myšlenky. A to musím ještě vysvětlit, aby to nebylo všechno tak zmatené, jak to zmatené bylo. Několik posledních měsíců jsem začal využívat, pravda trochu podvědomě, zbytkových myšlenek, při řešení obtížných problémů, které se mi nedařilo zvládnout. Jakmile se mi podařilo přestat myslet na problém a nechal působit zbytkové myšlenky v hlavě, nějak se mi přepnulo vnímání v hlavě na jakýsi multidimenziální systém (fuj to je blbé slovo). Hlava zvládala zpracovávat údaje a myšlenky na několika nezávislých kanálech. Každá část problému byla zpracovávaná z různých úhlů a aspektů najednou a všechny výsledky se vzájemně prolínaly, jako by šlo o jedinou jednoduchou věc. Zpočátku jsem nedokázal výsledky toho podivného stavu využít, protože se nedaly aplikovat na svět okolo mě, i když právě tento svět mi problém vytvořil. Což bylo dost pitomé. Jen se mi to vevnitř vyjasnilo a přestal mě problém trápit.

Výrazného úspěchu jsem docílil, když jsem hrál z nudy šachy proti počítači. Vždycky mě bez problémů porazil i na té skoro nejjednodušší úrovni. Začali jsme hru, přestal jsem se na hru soustředit a najednou jsem věděl, že ani hrát dál nemusím, protože ho v 28 tahu porazím. Viděl jsem všechny jeho tahy. A to jsem ještě ani nezačal táhnout. Původně jsem toho chtěl nechat, protože mě to přestalo bavit, věděl jsem přece, že vyhraju, tak co se zdržovat. Pro jistotu jsem přepnul na nejobtížnější úroveň a táhnul. Počítač se trápil u každého tahu dlouhé minuty a vyloženě zdržoval. Po dvacátém osmém tahu dostal Fritz mat jak prase. Překvápko se nekonalo, protože to bylo všechno předem jasné. Ani Karpov by to proti mně tenkrát nevyhrál. Ty tahy soupeře jsem viděl a moje mi tam dosazovala hlava, jako by to nebyla hlava moje.

Teď ale zpět k tomu kolu. Jel jsem na kole, hlava se mi odtoulala do zbytkových myšlenek. Tam jsem viděl za zatáčkou černého psa, kterého se leknu, a tak přehlídnu traktor, stojící uprostřed cesty. Nezastavím kvůli tomu psímu leknutí. A tak dostanu příležitost leknout se daleko víc. Tím traktorem jsem projel, jako by to bylo jen virtuální těleso, nebo hologram. Ale já jsem jasně cítil, jak projíždím motorem traktoru a jak naopak moje vnitřnosti jsou prošpikovávané písty a jak na nich na chvíli ulpívá smradlavý olej a špína. Po průjezdu se všechno, i traktor, zacelilo a tvářilo se to jako by se nic nestalo. Pomyslel jsem si, že tom raději s nikým mluvit nebudu, aby si nemysleli, že už jsem docela zcvoknul.

Abych se ale na chvíli vrátil k tomu zpocenýmu ránu. Byl jsem to jako já, velmi zmatený a velmi zpocený, ale na druhé straně jako kdosi jiný jsem sice byl taky zpocený, ale to bylo správně a byl jsem si naprosto jistý tím, že všechno je v pořádku. Jen jsem najednou nevěděl, kdo vlastně jsem. Hodně věcí jsem náhle věděl s jakousi samozřejmostí a věci okolo mě se rozmlžovaly jako za jakýmsi igelitem. Jiné předměty, trochu vzdáleně podobné těm, na které jsem byl zvyklý, se mi začaly zjevovat jasněji a jasněji. Ve svém pokoji jsem viděl nějaké jiné osoby, které jsem sice neznal, ale které mi nepřipadaly cizí. Hovořili spolu o věcech, kterým jsem nerozuměl. Čučeli do nějakých přístrojů, vypadaly ty přístroje jako radiolokátory. Čmárali „inženýři“ po tabuli světélkující křídou a zuřivě počítali. Chvilku jsem se nechal vést zbytkovými myšlenkami a najednou jsem jim rozuměl. Mluvili o protrženém ochranném obalu jiné dimenze. Nechtěl jsem se moc vyptávat, protože jsem nechtěl aby si všimli, že jsem někdo, kdo tam nemá co dělat. Pokusil jsem se nenápadně producírovat v „jejich“ pokoji. Jeden z nich mi byl dost povědomý. Vypadal trochu jako já jen byl starší, plešatější a měl větší břicho než já. Ten jediný se na mě koukal dost podezíravě. Když jsem zapojil své klasické myšlení, tak jsem začal mít pocit, že skrz moje tělo prostupují dveře, nebo kus židle, a nebo že jsem po kolena v podlaze. Raději jsem nechal působit jen zbytkové myšlenky. Nakonec to přestalo být protivné, protože mi připadalo docela normální, že se pohybuju prostorem bez ohledu na to, co je nahoře a co dole, chvílemi jsem chodil po místnosti vodorovně a nebo hlavou dolů. Ale to dělali i ostatní, tak jsem na to přišel, až když jsem skrz igelitovou mlhu pozoroval svůj pokoj. Jeden z inženýrů, nebo co to bylo, právě dokazoval, že podle výpočtů jsou právě v oblasti, kde se obal protrhl, mělo by to být poznat podle toho, že bude vidět do té nižší dimenze. Říkal:

„ Měli byste zahlídnout prostory a věci a lidi, které jste už zapomněli. Však si jistě ještě všichni pamatujete, takový ten pocit, že už to tady jednou bylo. A to je právě ten průser, který musíme co nejrychleji vyřešit, protože nikomu není jasné, co by se stalo, kdyby se to provalilo na mnoha místech a nebo, to by bylo asi ještě horší, kdyby to neopravitelně prasklo. Asi by se ty dimenze promíchaly. A co by to znamenalo, se nedá zatím ani vypočítat a ani teoreticky odhadnout.“

Jakási docela hezká ženská se zeptala inženýra. : „Prosím tě a ten problém je problém náš a nebo i jejich?“

„Jo to bude milá Barboro jen náš problém, oni o tom nic nevědí. Oni mají v hlavě nějakou diodu zabudovanou, která funguje jen jedním směrem, takže to nevnímají. Vždyť si přece vzpomínáš na školení našeho experta. Promítal video o tom světě. Dyť oni se zabývají na jedné straně jakousi ekonomikou a penězma a na straně druhé ekologií. Ten jejich vědeckej výzkum se jmenuje „Trvale udržitelný rozvoj“ nebo tak nějak. Už jsem to zapomněl. Ale to není tak důležité. Tady jde především o bezpečnost našeho světa a nás lidí.

„No tomu bych rozuměla,“ odsekla ta holka. „Jenže oni přece mají právo taky na život ne?“

„Jé, to je pěkná krabice!“