Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Roman Rous

Poslední z lidských příběhů

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Poslední z lidských příbehů

Poslední z lidských příbehů

Roman Rous

Zveřejněno se souhlasem internetového magazínu Amberzine

http://amber.zine.cz

1.

Venku padal hustý déšť a ospalým rytmem bubnoval na zašlé střechy okolních domů. Začínala noc. Seděl na tvrdé železné židli a klížily se mu oči. Byl unavený nekonečným čekáním tak, že spánku nakonec podlehl. Mohlo uběhnout několik sekund nebo několik let. Ve světě ve kterém žil to nehrálo roli. Čas byl neúprosný, neměnný a předem daný. Z podřimování ho vytrhl křik právě narozeného dítěte.

Stal se Otcem. Měl jásat, měl mít radost. Místo toho cítil jen vyčerpání. Vstal a přešel ke dveřím. Pomalu stiskl kliku. Žena, která pomáhala jeho manželce rodit se usmívala do peřinky, ve které byl zabalen chlapec.

“Řekni něco …” zasípala sotva slyšitelným hlasem. Před několika lety to byl nádherný hlas hodný operní zpěvačky.

Pokusila se o úsměv. Pak zavřela oči a znovu promluvila. “Jenomže svět brzo zapomene na nás…”

2.

I tenhle byl prázdný. Desetiletý chlapec vztekle praštil klackem do zrezivělé poštovní schránky. “Nikdo tady není”, zakřičel a znovu praštil do deformovaného kovu. “Není, není”, čím hlasitěji křičel, tím zuřivěji do schránky mlátil. “Není”, buch, “není” , buch, “není” , buch. Schránka se s rachotem zřítila na cestu. Zvuk odumřel v tichu. Chlapec se loudavým krokem vydal k dalšímu domu. Čekalo ho ještě spoustu práce, spoustu domů. Všechny byly prázdné. Tatínek mu to říkal a on tatínkovi věřil, i když byl pořád tak smutný. Zastavil se u další schránky. Praštil do ní a pak si zklamaně sedl vedle ní. Zahodil klacek. Přestalo ho to bavit a tak vstal a rozběhl se domů. Běžel prázdnými ulicemi a jeho dupání se rozléhalo mrtvolným tichem umírajícího města. U domu se zahradou se náhle zastavil. Byla to jediná udržovaná zahrada. V domě žil starý pán, kterému tatínek říkal Zahradník. Jeho obličej připomínal starou botu. Byl starý a svraštělý. “Škrpále …” zanotoval nahlas chlapec. Chvíli se nic nedělo. Po chvíli se ve dveřích objevil starý pán. Chlapec se okamžitě obrátil a znovu se rozběhl. Neviděl, že se starý pán jako vždy usmál.

3.

Odsud bylo město krásné. Nebyla vidět všudypřítomná hniloba, a zůstal jen obraz monumentální vznešenosti. Mladík se vyhříval v nejvyšším bodě obrovské sochy. Kdysi se jí říkalo Socha Svobody. Teď to byla jeho socha. Nikdo jiný nebyl schopen vyšlapat tisíce schodů a proto byl tady nahoře naprosto v bezpečí. Ve městě žilo ještě několik set lidí a bylo se před kým schovávat.

4.

Zůstal sám. Poslední. Ucítil to jako lehký závan větru, který se dotknul srdce. Mrazivý vítr, který oznamuje krutou skutečnost, že zima se vrací. Podíval se do tváře starého člověka, který ho doprovázel. Právě zemřel. Ležel na divoké trávě a v tváři měl spokojenost. Trochu se podobal jeho Otci. Byl smutný, ale ne nešťastný. Připomněl si chvíle, kdy ho Průvodce prosil, aby na tu cestu mohl jít s ním. Varoval ho, protože věděl, že tu cestu nemůže přežít, ale nedal se přemluvit. Najednou je jeho poslední přítel pryč. Odešel těsně před cílem.

5.

V Žáru usíná a v žáru se rodí. Jako Fénix, vstává z popela předešlého dne. Začínal Nový den. První den nové éry. Ve vzduchu byla cítit přicházející bouře a absolutní změna. Král zemřel, ať žije Král.