Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Karel Hynek Mácha

Máj

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Máj Karel Hynek Mácha

1

Byl pozdní večer - první máj -

večerní máj - byl lásky čas.

Hrdliččin zval ku lásce hlas,

kde borový zaváněl háj.

O lásce šeptal tichý mech;

květoucí strom lhal lásky žel,

svou lásku slavík růži pěl,

růžinu jevil vonný vzdech.

Jezero hladké v křovích stinných

zvučelo temně tajný bol,

břeh objímal je kol a kol;

a slunce jasná světů jiných

bloudila blankytnými pásky,

planoucí tam co slzy lásky.

I světy jich v oblohu skvoucí

co ve chrám věčné lásky vzešly;

až se - milostí k sobě vroucí

změnivše se v jiskry hasnoucí -

bloudící co milenci sešly.

Ouplné lůny krásná tvář -

tak bledě jasná, jasně bledá,

jak milence milenka hledá -

ve růžovou vzplanula zář;

na vodách obrazy své zřela

a sama k sobě láskou mřela.

Dál blyštil bledý dvorů stín,

jenž k sobě šly vzdy blíž a blíž,

jak v objetí by níž a níž

se vinuly v soumraku klín,

až posléze šerem v jedno splynou.

S nimi se stromy k stromům vinou. -

Nejzáze stíní šero hor,

tam bříza k boru, k bříze bor

se kloní. Vlna za vlnou

potokem spěchá. Vře plnou -

v čas lásky - láskou každý tvor.

Za růžového večera

pod dubem sličná děva sedí,

se skály v břehu jezera

daleko přes jezero hledí.

To se jí modro k nohoum vine,

dále zeleně zakvítá,

vždy zeleněji prosvítá,

až v dálce v bledé jasno splyne.

Po šírošíré hladině

umdlelý dívka zrak upírá;

po šírošíré hladině

nic mimo promyk hvězd nezírá;

Dívčina krásná, anjel padlý,

co amarant na jaro svadlý,

v ubledlých lících krásy spějí.

Hodina jenž jí všecko vzala,

ta v usta, zraky, čelo její

půvabný žal i smutek psala. -

Tak zašel dnes dvacátý den,

v krajinu tichou kráčí sen.

Poslední požár kvapně hasne,

i nebe, jenž se růžojasné

nad modrými horami míhá.

"On nejde - již se nevrátí! -

Svedenou žel tu zachvátí!"

Hluboký vzdech jí ňadra zdvíhá,

bolestný srdcem bije cit,

a u tajemné vod stonání

mísí se dívky pláč a lkání.

V slzích se zhlíží hvězdný svit,

jenž po lících co jiskry plynou.

Vřelé ty jiskry tváře chladné

co padající hvězdy hynou;

kam zapadnou, tam květ uvadne.

Viz, mihla se u skály kraje;

daleko přes ní nahnuté

větýrek bílým šatem vlaje.

Oko má v dálku napnuté. -

Teď slzy rychle utírá,

rukou si zraky zastírá

upírajíc je v dálné kraje,

kde jezero se v hory kloní,

po vlnách jiskra jiskru honí,

po vodě hvězda s hvězdou hraje.

Jak holoubátko sněhobílé

pod černým mračnem přelétá,

lílie vodní zakvétá

nad temné modro; tak se číle -

kde jezero se v hory níží -

po temných vlnách cosi blíží,

rychle se blíží. Malá chvíle,

a již co čápa vážný let,

ne již holoubě či lílie květ,

bílá se plachta větrem houpá.

Štíhlé se veslo v modru koupá,

a dlouhé pruhy kolem tvoří.

Těm zlaté růže, jenž při doubí

tam na horách po nebi hoří,

růžovým zlatem čela broubí.

"Rychlý to člůnek! blíž a blíže!

To on, to on! Ty péra, kvítí,

klobouk, oko, jenž pod ním svítí,

ten plášť!" Již člůn pod skalou víže.

Vzhůru po skále lehký krok

uzounkou stezkou plavce vede.

Dívce se zardí tváře bledé

za dub je skryta. - Vstříc mu běží,

zaplesá - běží - dlouhý skok -

již plavci, již na prsou leží -

"Ha! Běda mi!" Vtom lůny zář

jí známou osvítila tvář;

hrůzou se krev jí v žilách staví.

"Kde Vilém můj?"

"Viz," plavec k ní

tichými slovy šepce praví:

"Tam při jezeru vížka ční

nad stromů noc; její bílý stín

hlubokoť ztopen v jezera klín;

však hluoběji ještě u vodu vryt

je z mala okénka lampy svit;

tam Vilém myšlenkou se baví,

že příští den jej žití zbaví.

On hanu svou, on tvoji vinu

se dozvěděl; on svůdce tvého

vraždě zavraždil otce svého!

Msta v patách kráčí jeho činu. -

Hanebně zemře. - Poklid mu dán,

až tváře, jenž co růže květou,

zbledlé nad kolem obdrží stán,

až štíhlé oudy v kolo vpletou.

Tak skoná strašný lesů pán! -

Za hanbu jeho, za vinu svou

měj hanbu světa, měj kletbu mou!"

Obrátí se. - Utichl hlas -

Po skále slezl za krátký čas,

při skále člůn svůj najde.

Ten rychle letí, co čápa let,

menší a menší, až co lílie květ

mezi horami po vodě zajde.

Tiché jsou vlny, temný vod klín,

vše lazurným se pláštěm krylo;

nad vodou se bílých skví šatů stín,

a krajina kolem šepce: "Jarmilo!"

V hlubinách vody: "Jarmilo! Jarmilo!!"

Je pozdní večer první máj -

večerní máj - je lásky čas.

Zve k lásky hrám hrdliččin hlas:

"Jarmilo! Jarmilo!! Jarmilo!!!"