Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Vítězslav Hálek

V přírodě

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

V přírodě Vítězslav Hálek

I.

Napadly písně v duši mou,

nezavolány, z nenadání,

jako když rosy napadá

po stéblokadeřavé stráni.

Kol se to mihá perlami,

i cítím dech tak mladý, zdravý,

že nevím, zda jsou radost má,

či pláč mé duše usedavý.

Však rosu luna zrodila,

a není písním v duši stání :

tekou co slast a slza má -

a den se chystá ku svitání.

II.

Ve vonné básni květomluvné luky,

ve světů nočních lesklém výronu

já čítám zákony všech zákonů,

jež vyšly z přírody pravěčné ruky.

A ptáků zpěvných zvukosnivé bědno,

motýla vznik, národů zániky

a lidstva ples i bolu výkřiky -

to zákonů těch písmo jenom jedno.

A hájů zášer, lunou prokmitavý,

šperk strání ve vod bystrém podletě,

šum, rozlitý po zemské planetě -

to zákonů těch výklad věčně pravý.

To jiná řeč, než zvůle země pánů;

to starší řeč, než v deskách s Sinaji,

víc božská, než co v chrámy vtěsnají,

a krásnější, než kletby Vatikánu.

To vzniku řeč, to tvůrčí ruka pilná,

to lásky řeč a srdce jímání,

to mluva nejsladšího žehnání -

to božská jen a v pravdě neomylná.

III.

Vždy cos mne táhne, modré hory, k vám,

jak slovo milenky a přítele;

já s myslí veselou k vám pospěch mám,

a mlád se v žití vracím, vesele.

Jak byste měly světa pravou líc:

zvuk, píseň, vůni, milé přístřeší,

ba i to lidské srdce lidským víc,

že dojme pravdivěj i potěší.

jak byste měly ještě v zásobě,

co ostatní svět nuzně promrhal:

květ, mladost, krásu v krásy podobě,

i radost, důvěru i pravý žal.

Mně jest, jak měl bych ve vás nalézti,

co nenacházím, ale hledám přec:

tu pravou slzu v lidské neštěstí,

to pravé slovo na útěchy řeč.

I jest mi, jakby lepší moje část

v tom vašem modru toužíc bloudila :

tam duše cítí v sebe ji se klást,

jest plná a jak v květy rozvilá.

IV.

Nic neskojí tak mysl osiřelou,

jak velduchů nesvadlé výkvěty,

kdy zvou nás v říše krás u výlety

a věčnou mladost před duši nám stelou.

Však zajít v hor si osamělou skrejši,

být u pramene črtám přírody,

jak rostou v díla věčné lahody -

to nad slzy nám duši ukonejší.

Tam v tichu dlít a nevnímat ni hlásku,

ni měkkých ňader k dechu zvednutí,

ni lístku třepotného šeptnutí,

jen s myšlénkami v královském být svazku.

Tu zdá se mi, že vše to velké čítám,

co z ducha bání v básně prýštělo,

ba jakby se jim odtud nechtělo,

já s velduchy všech věků se tu vítám.

V.

U Dodony stál svatý dub

a mocná slova šeptal :

ba věřte, vědí lesy víc,

než se kdy který mudrc zeptal.

V jich šumosnivé samotě

zpěv dětská trávil léta,

v nich bohové se zrodili

a všecka náboženství světa.

A na jich větvích dosavad

je rozvěšeno písní,

že celý národ poetův

je sotva kdy u verše vysní.

A v jejich šeru dosavad

je tolik náboženství,

že celé lidstvo může vždy

v nich obnovit své člověčenství.

VI.

Nechť zmudřelí se hádají

o písmeny a o zákony;

mně polní kvítko bylo vždy

nad krále i nad Salomony.

Nechť změří úzkým ňadrem si

výš odměny i pekla hloubi :

mně ptáče vzdor jich výměru

vždy z plných prs zazpívá v loubí.

Nechť barvou, zlatem plýtvají,

by zhyzdili šat nebi jasný :

na hvězdy pohled jediný

mně nad všecka jich nebe krásný.

A nechť i plic namáhají,

by prázno opili slov kvasem:

mně dítka žvavá výmluvnost

všech hlasů přírody jest hlasem.

VII.

Zašum mi v ochlad jaré doubí,

a půdo měkni, mechem poseta,

co pták, to notuj z ňader hloubi -

kdo vchází k vám, jest každý poeta.

Myšlénky jako jiskry skáčí

a duše velikosti do kořán,

přede mnou krás, div srdce stačí

svět starý za mnou mládím obetkán.

A kvítek jako víla v snění,

tajemnou věštkou každá šedá snět,

a laňky vzdušné, bez prodlení -

jak velká píseň celý kolem svět.

A sestersky mne větev hledá,

má hlava jako věnci poseta,

mé oko září, prs se zvedá :

kdo vchází k vám - jest každý poeta.

VIII.

Já laňku vidím za šera

červánky pít z hor jezera,

pak stála s němým okem,

pak v lesy mihla skokem.

Co se to se mnou stalo jen,

že sem v tu laňku proměněn ?

Má noha do vod vrůstá,

v červánky ztápím ústa.

A piju lesk jak padlý sníh,

a nad ním hvězd večerní mih,

i zlatý blankyt výše - -

z té modré břehů číše.

A stojím němý, udiven;

ten krásný svět toť krásný sen,

teď k duši cestu pne si -

já za laňkou jdu v lesy.

IX.

Pojď, drahá - než se dohodnou,

čí zpěv víc dojmout umí,

my sobě zajdem v pásmo hor,

kdy sterým hvozdem šumí.

Zpod řeka švarně na pochod

zve pramének si tenký,

a nad ní ptáků kmitný roj

hrá sobě na myšlénky.

A strání zvukotkaný dech,

hněv slavný vodopádů,

a všecko to jak z jedněch prs,

jak z velké duše skladu -

A jak tu píseň skládají,

až vyslechnem je vřele :

pak poznalas mou knihu kněh,

i mého učitele.

X.

Dech jara sezval přátele,

a jakby neznal hrází,

i té mé duši pokynul,

že do všech růží vchází.

Že v modro letí s skřivánkem

a v jeho písni prýská,

že bydlí v hájích, ve stromech

a s ptáčaty si stýská.

Že rozkládá se na luhu

a s vánkem dýchá jemně,

že s jitrem jásá po horách -

a s písněmi dlí ve mně.

XI.

Vyběhla bříza běličká

jak ze stáda ta kozička,

vyběhla z lesa na pokraj,

že prý už táhne jara báj.

Vyběhla jako panenka,

tak hebká a tak do tenka,

že až to lesem projelo,

a vše se touhou zachvělo.

A táhne šumem jara báj,

vzduch jak na housle, na šalmaj,

vzduch samá vůně, samý květ,

a mladý úsměv celý svět.

Hned každý strom zelený šat

jme svátečně se oblíkat,

a každá haluz, každá snět

chce novou řečí rozprávět.

A jakby k hodům zavolal,

přilítli hosté z blíž i dál,

a za den, za dva širý kraj

a celý svět byl jara báj.

XII.

Jsmeť lidé my jen jak ten strom,

kdy v zem zapustil kořen :

oklesťte jej, přesaďte jej, -

a život jeho zmořen.

A mysl naše v místě tkví,

kde nám kolébku stlali,

kde přítelky a přátelé

nás v dětskou souhru zvali.

A mysl naše v době tkví,

kdy srdce v sladké leči

si našlo družku a tu řeč,

již lásky zveme řečí.

A vazbu milých obvyků,

i sny, v nichž ráj nám stvořen -

oklesťte jej, přesaďte jej,

a život náš je zbořen.

XIII.

Žitné pole, žitné pole,

jak to zraje vesele!

Každý klásek muzikantem,

klasů jak když nastele.

Hedvábným to šatem šustí,

větřík v skočnou zadupe,

slunce objímá a líbá,

jen to v stéblu zalupe.

Za motýlkem včelka šeptem,

zda kdo v chrpě nevězí,

a ten cvrček posměváček

s křepeličkou pod mezí.

Žitné pole, žitné pole,

jak to zraje vesele!

A má mysl jako v tanci,

jak když písní nastele.

XIV.

Potůček s snivou olšinou,

to jak ten klouček s dívčinou :

on sladce šeptne sladký děj,

a ona kývne líbezněj.

A on co najde po cestě,

co své to prostře nevěstě,

ji v květ a perle usadí

a v snubnou zeleň kapradí.

A ona s myslí dětinnou

za jeho stře se hladinou,

a všecky sny a myšlénky

s ním tká na písně praménky.

Však není láska štěstí jen,

jeť někdy jak přetěžký sen,

jak vrby svislé zvětvení,

jež v zlé tam stojí znamení.

A jak se lásky mladý děj

pod olší tká nejlíbezněj :

tak bol mi, dívko, nad tebo

jež úkoj hledáš pod vrbou.

XV.

Matička příroda mi spala,

já u ní bděl a moc se trudil;

"Matičko, vstávej, už je jaro,

pojď mezi nás" - a já ji zbudil.

Matička promnula si oči,

a s ní prohlédli v mladém háji,

pak vstala, rozhledla se v úsměv,

a na zemi hned jako v ráji.

A vše se hnulo, pospíchalo,

tu bylo řečí, doptávání,

vše bylo čisté a tak hladké,

jak na slavnost a k uvítání.

Matička chodí, opravuje,

tu chce mít květ, tu stráň si zdobí,

tu volá ptáky v list a křoví,

tu do potůčku písně drobí.

Pak seje modro hor i nebes,

pak šumnou zeleň do všech dolů,

pak béře ruku mou a praví :

"Pojď hochu, užijme to spolu."

XVI.

Jest doba poupátek a růží,

a rosy, doba slavíků,

tu každé kvítko má svou vůni

a ptáček na sta jazyků.

Jest doba povzletu a plesu

a hraní, doba zásnubí,

květ každý nejkrásnějším šatem,

a pták se písní pochlubí.

Jest doba pohádky a báje

a divů, doba zázraků,

zem dýchá květem jen a písní

a úsměv prší z oblaků.

A doba pravdy přec a skutku :

květ v slovu stojí odvěkém,

pták bez klamu své srdce zjeví,

a člověk zas je člověkem.

XVII.

Ó vítej modrá obloho

a zlaté světla zdroje;

z čeho se umím radovat,

to po právu jest moje.

A má je háje tklivá šeř,

kdy ušlým dechům ustlá,

má zřídla jsou, můj jejich ples,

kdy v souzvuk řeky zhustlá.

Můj hor je modrotkaný pás,

kdy jako báj se táhne,

můj je ten lid, má jeho slast,

kdy ve své srdce sáhne.

A širý kraj a obzor ten,

kdy v barvách svých se leskne -

sviť jen, ty zlaté sluníčko,

a mně se nezasteskne.

XVIII.

Tvá ústa sterou písní šumí,

jsou mluvou lásky od věků,

jež nejkrásněj zní člověku -

a přec ti člověk nerozumí.

Na rtech tvých sterý úsměv hrává,

kam hledneš, jaro vyskočí,

kam dýchneš, srdce poskočí -

a přec tě člověk nepoznává.

V tvých ňadrech zlatá zřídla plují,

jež matku písní napájí,

kdy v dítku svém sní o ráji -

a přec tě lidé nemilují.

Ó těžko víru tomu soudit :

po věků dlouhém provodu,

mít za vůdkyni přírodu,

být člověkem - a přec tak bloudit!

XIX.

Vy světel zřídla hvězdnatá,

když z hloubi své tak hledím k vám,

má duše jest jak podťata

a přec na mysli okřívám.

Neb vy jste věčnost, spřízněny

tím klidně-krásným mihotem,

bez sporu, stálé, blaženy

i blažící svým životem.

A já jsem bytost, schvácená

na délku několika jar,

tu v žal, tu v slast potácená

jen bublina, letící v zmar.

A jsem si sotva pohádkou,

ni sobě nerozluštěný,

dech činy mé, i s památkou

do věkův bouří puštěný.

A přec mi jest, že duši mé

tak příbuzny jste, nejsladší :

či sestry mé, či hvězdy mé -

však o vás že jsem bohatší.

XX.

Má duše včelky předhoní,

když louka v zvonky zazvoní,

a sedmikrásek, jetele

si v mladou zeleň nastele.

Přiběhne dívka od lesa,

a jako kůzle zaplesá,

jako když slunce vyskočí,

a s čtverlístkem se zatočí.

Pak bludný chlapec ode vsi,

ten v soumrak zabrán steskne si,

a jakby zemdlen celičký,

kropí a hledá slzičky.

Pak najdou se a dovtípí,

pak duše v duši překypí,

a louka v květ se zaskvěje,

jak když se dítko usměje.

XXI.

Mně zdá se, že jsem jarem byl:

a přibledlou hošík kadeří,

a růže jsem a světlo sil,

v svět láskou dýchal mateří.

A bylo poupat, hudby v něm,

co pták, to v modro vyletí,

nebe se lesklo mladla zem

a radost táhla v zápětí.

I myslím: "Jaká krása to;

oseju srdce prohlubeň -

když bude k činům rozhřáto,

jaká to ducha bude žeň!

To bude nad vše líbezné,

co jen kdy vidět na světě:

duch v slávě krásy vítězné

a srdce v plném rozkvětě!"

A chodím, kde jen člověk bděl:

"Jaro ti v srdce přináším!"

Však málokdo z nich srdce měl,

a kdo měl - byl radš chladnějším.

XXII.

Vyběhly s matkou před tu chýž,

tak chudou a tak všeho prosty,

však je-li nebe k zemi blíž,

ty dítky kladly k němu mosty.

Vyběhly sluncem rumělé,

tak jak je pán bůh právě stvořil,

však jsou-li dětmi andělé,

těm dětem bych se z duše kořil.

Zatřeply v ručky, z očí zář,

smích řehtal z malinových dásní,

a má-li krása jakou tvář -

ó patřte, zdali nejsou krásní!

Však čím mně jsou nad anděle,

nad krásu nebes, všehomíru:

z té zoře v tvářích utkvělé

čtu novou v člověčenstvo víru.

XXIII.

Já s milenkou - dvě dětičky,

jdem v lesy na den celičký,

v stínu javorů a do chládku,

poslouchat lesní pohádku.

Les starý hned nám rozuměl,

hned pokynul, hned zašuměl:

již ptáci nesou pozvání,

jako když na mši sezvání.

Tu motýli, šat ze zlata,

pak laňky a jich kůzlata,

na větve ptáci zpěvaví,

a vše se u nás zastaví.

A stromů staré kořeny

jsou v divné tváře změněny,

a z květlých šípků potají

se lesní panny koukají.

Pak jeden javor stařičký

zpod paždí vyndá housličky :

"Tak slyšte děti, na krátce" -

a my chodíme v pohádce.

XXIV.

Bloudila v hájů sklepení,

zahrabat dítě v lupení -

před časem květ byl utrhlý,

za to ji lidé vyvrhli.

Příroda - také matička -

tonula v slasti celička,

blažená prostřed rozenců,

tvořila květy z pupenců.

"Ustaň a nelam poupě to,

mám pro ně v život zaseto:

viz, jak mu volám ze hrobu

jaro i všecku ozdobu.

Vyvádím jemu k obsluze

ptactvo i stromů haluze,

matka jsem všeho odvěká -

stvořím-li, blažím člověka.

A kdo se na něm prohřeší,

nechť ho nic v světě netěší,

jaro mu vadni v starobě -

zvrh'ť se mi v lidské podobě."

XXV.

Stříbrné lesa praménky -

tam les má ty své myšlénky,

tam bublá, bublá, napoví,

než to svým šumem vysloví.

Tam možná v dno mu hleděti,

až do duše, jak dítěti,

jak vše to v něm se obráží,

co pomyslí, co uváží.

Tam srnky chodí v úradu

a kvítka pro svou omladu,

tam mušky letí v návštěvy

a ptáčci pro své nápěvy.

Tam bludní kleknou poutníci

a pijou nápoj sílicí -

tam duše ve svět hozená

se najde znovuzrozená.

XXVI.

Co to? Jsem kvítkem mezi kvítky,

druh druhům, něhou vítězným:

nevím, co jsem, však rozumím jim,

i hrám, i snům jich líbezným.

Mám s nimi jako jedno srdce

a jako jednu útrobu,

mám s nimi stesk i rozkoš jednu,

i dech i žití zásobu.

Mám s nimi jako jednu touhu,

i šept i v lásce žasnutí,

mám jeden háj a jeden pramen,

i lesk, i jedno zhasnutí.

Na jedno k nim se kladu lůžko;

až noc se v spáncích utopí,

jim víla rosou zkropí víčka -

zda také moje pokropí?

XXVII.

Pozeptaly se písně mé,

kde vlastí jsou a rodem,

a já plul s nimi po slzách

až k duši křišťálovým vchodem.

A bylo tam jak v zahradě,

vše pučelo a kvetlo,

radost i žal co poupata,

a z myšlének teplounké světlo.

A nebe láska klenula,

a žal byl hájem tmavým,

s oblohy rosa kanula,

a háj byl smutkem usmívavým.

A bylo slyšet šum a dech,

jak hledá struny zlaté,

poupátka k tanci vstávala,

a každé bylo boubelaté.

Křidélka jako motýlek,

jak andělíček líce -

poznaly písně domov svůj,

a sester měly na tisíce.

XXVIII.

Pán přírody! A z dějin těch,

jež sám si člověk píše,

víc plyne slz, víc křičí bol,

než z pusté stínův říše.

Pán přírody! A otročil

všem nízké mysli stvůrám,

a kdož jej zvedli v člověka,

ty uštval k hrobu chmurám.

Pán přírody! A nedoved'

ni tak si zmezit hráze,

by lidství své a nelidskost

měl aspoň v rovnováze.

Hleď, svatá matko, přírodo,

jak člověk choré dítě!

Snad v člověka se uzdraví -

až v lásce pochopí tě.

XXIX.

Kdo to nevíš, co z nás zbude,

až se věky k věkům uloží,

sáhni v hrob, a hrstka prachu

nad proroky vše ti doloží.

Co jsme všecka pokolení?

Málo víc než oka mrknutí -

jedno vstává, druhé stojí

a to třetí má se k usnutí.

Co za námi, tma a prázdno,

dusná síň po plesu probdělém,

jen ta bledá upomínka

víc než nemeteným popelem.

A co po nás, nechť se pravnuk

zeptá hrobů v příštím století:

co tam mimo popel najde,

ať to zase v život posvětí.

XXX.

Jen zevšednět mi nedej, bože,

v tu píď, již měřils mi svou láskou;

to raděj smrt, smrt desaterou,

než býti hrobem s lidskou maskou.

Být člověkem a přec jím nebýt,

nic nemít, co je duši svato,

bez lásky, bez jara a touhy,

a v srdci chlad a nezahřáto!

Oh, zlá to nemoc, nákažlivá;

stář pustoší tvář růžolící,

že když se dívám v lidské tváře,

jak bych se díval v nemocnici.

A k tomu jakby vše, co lidské,

jí chtělo mocí propadnouti:

že chvěju se i o mou zeleň,

by nesvlekla se v nahé proutí.

Ó bože, radš bych chtěl se státi

na širém poli sirým stromem:

ten z jara aspoň zakvete si,

a v létě ptáčků bývá domem.