Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Shigor Birdman

Postapokalyptická schizofrenní symfonie

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Postapokalyptická schizofrenní symfonie

Postapokalyptická schizofrenní symfonie

Shigor Birdman

Publikovßno s laskavřm svolenÝm autora

Zdroj http://www.shigor.mysteria.cz,

Tam takÚ najdete dalÜÝ povÝdky a romßny

Ačkoli se to nezdá moc pravděpodobné, tenhle příběh se opravdu zakládá na reálných událostech. Všem osobám, které jsem tady z důvodu špatné funkce svého prochlastaného mozku popsal nepřesně či chybně, případně z důvodu "uměleckého záměru" příliš zpotvořil, se (nepříliš) upřímně omlouvám. Více informací o události najdete na adrese pass.sf.cz

Ležel jsem ve studené vlhké trávě. Chlad se šířil do všech částí mého těla, jenom v břiše mě pálilo. Ani to moc nebolelo, jenom jsem cítil podivný žár. Rameno roztržené výstřelem z brokovnice už mě ani nebolelo, od pasu dolů jsem necítil nic, neklamný znak poškozené páteře. Z posledních záchvěvů pudu sebezáchovy jsem se snažil udržet vnitřnosti uvnitř, ale měl jsem to spočítané, ztratil jsem příliš mnoho krve. Nenávist a krvežíznivost mě už opustila, společně s litry krve, kterou jsem potřísnil trávník kolem sebe. Tep mi slábl a začínal jsem mít problémy s dechem. Už brzy umřu. Tentokrát definitivně.

Zaposlouchal jsem se do symfonie bolesti, stvořené řevem vítězících mutantů a umírajících lidí. Posledních lidí v téhle oblasti. Na onen svět mě bude doprovázet spousta dalších.

Už včera jsem to čekal. Od chvíle, kdy jsem si všiml na obloze něčeho podivného, se ve mě usadila jistota blízkého konce. Ale že to bude takhle... To jsem opravdu nečekal.

**********************

Pomalu jsem se ploužil řídkým lesem a proklínal všechno kolem sebe, včetně mé vlastní osoby, svých ztracených společníků a světa. Jemně mžilo, ale vypadalo to, že se brzy rozprší více. Obloha byla ještě relativně jasná a měsíc zaléval krajinu slabým světlem, snadno jsem viděl i přes své černé brýle.

Od příletu letadel a bombardování uplynula poměrně krátká doba, ale mě připadala jako věčnost. Už když jsem poprvé zahlédl podivné body na obloze, za kterými zůstávaly dlouhé kouřové stopy, věděl jsem, že relativní klid posledních dnů skončil. Obchodníci, ke kterým se naše výprava přidala, blekotali něco o kovových ptácích, ale mě bylo jasné, co to je. Letadla. Trysková. Ve Vaultu jsem viděl dost starých záznamů, abych si mohl být jistý, o co jde.

Hned jsem od nich čekal něco nepříjemného, jsem extrémně paranoidní, i na dnešní divokou dobu. Bombardování mě vyděsilo. Zvuky první exploze mě téměř zmrazily na místě. Ale naštěstí nešlo o atomové bomby, které pomohly před několika generacemi zkáze dávné civilizace a uvrhly svět do dnešní barbarské, divoké, postapokalyptické doby.

Ale i tak bomby, které někdo svrhnul, napáchaly velké škody. Z mého hlediska bylo nejhorší to, že jsem se ve zmatku odloučil od svých společníků, které jsem přísahal chránit.

Usadil se ve mně nepříjemný pocit zmaru a zkázy, nemohl jsem se ho zbavit, ani stará duševní cvičení nepomáhala, mohl jsem jenom doufat, že se ztratí, až zase najdu své přátele.

A tak jsem pomalu vykračoval krajinou a pozorně se rozhlížel. Přišel jsem i o pohotovostní zásoby, kromě oblečení, zbraní a pár drobností v mošně jsem neměl nic, naštěstí mi zůstal alespoň spacák s podložkou na spaní, který mi visel z levého ramena. Začínala být pořádná zima. Posledních pár kapek vody jsem dopil před chvílí a na cigaretu jsem měl neskutečnou chuť. Proklínám den, kdy jsem ten barbarský zvyk vdechování kouře poprvé zkusil a navykl na něj.

Zdejší oblast byla docela divoká. Slyšel jsem zvěsti o mutantech a velké zóně plné podivných věcí, které se tady nacházely. Pravici jsem měl neustále v kapse, na pažbičce starého Coltu 1911, dalším dědictvím po dědovi, oba meče jsem měl povytáhnuté.

Z dálky občas vítr přinesl tlumené hlasy. V okolí bylo vidět několik starých, rozpadajících se budov. Některé byly zjevně obydlené, ale ve tmě jsem si netroufal se k nim přiblížit - bylo by to o krk.

V křoví jsem zahlédl několik hub, ale téměř všechno to byly červené muchomůrky. Moc dobře vím, co to svinstvo dokáže, jednou jsem jednu na pobídku šamana Vlků ochutnal. Děkuji, ne. Žaludek jsem sice měl prázdný, ale tolik prázdný ne.

"Ne, díky," zahučel jsem a odešel. V kasinu bych potřeboval peníze nebo něco na výměnu. A já neměl ani kovové zátky, které se tady většinou používaly jako měna, ani nic, čeho bych byl ochotný se vzdát.

Po krátkém zaváhání a opatrném obcházení okolí jsem pomalu vešel do rozbité budovy poblíž kasina. Byl jsem si skoro jistý, že mě přitom nikdo neviděl, že tady nikdo nebyl.

Vzpomínku na mutanty přerušil výbuch. Řev, výstřely, to vše nedaleko, tak půl kilometru, kilometr ode mne. Zalezl jsem do houští a poslouchal.

***************************

"Jo."

*********************

*********************

*********************

*********************