Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Semerád

Čtvrtá Země

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Čtvrtá Země

Čtvrtá Země

Václav Semerád

Kdo ovládá nadprostor, může se stát pánem světa.

Pokud mu ovšem jeden svět stačí...

(C) 2002 Václav Semerád

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj http://sw.gurroa.cz/

Motto: Däniken byl na správné stopě. Krutě se ale

mýlil, když své "laskavé bohy" umístil do

vzdáleného vesmíru. Byli to - bohužel -

ďáblové. Z nepříjemně blízkého - Pekla.

Rámájanam

(Přeložil O.Friš)

Na rozkaz Rámův do výše vůz vyletěl

a jasně svítil v rychlém letu nebesy.

Jako sám Kubéra v něm Ráma světle plál

a vesel ukazoval Sítě krajinu.

Vysokou Lanku, zkrvavené bojiště,

břeh ostrova, kam nejdřív z moře vkročili,

most Nalem zbudovaný, slaný oceán,

jenž temně hučel, širý, jako bez břehů.

*****

S radostí zřeli Gódávarí pod sebou,

průhlednou její lákající hladinu.

Tam poblíž Ráma zastavil vůz kouzelný,

by Bharadvádžu uctil, který v poustevně

žil bohat vzácným pokladem své askese.

*****

Vtom průvodu vstříc zasvitl vůz nebeský,

jak luna zářil z výše spadlá na zemi. -

Do nebes šleh radostný křik zástupu,

žen, dětí, starců, hlasy Rámo! volaly.

Se slonů, vozů, koní všichni sestoupli,

když v úctě Bharata šel rychle k bratrovi

a vítal vládce, na nějž čekal tolik let.

"Jen počkej!" v hněvu Šúrpanakhá křikla sten,

zkrvavená to sestra Khary, krále démonů,

bez uší, bez nosu, jež uťal Lakšmana.

Dnes krhavým svým okem z dáli hleděla,

Rámovi, Sítě jejich štěstí závidíc.

"Kharu jsi zabil, zabil's Rávanu,

a s nimi tisíce jim věrných rákšasů,

však tefirům vždy oni věrně sloužili,

neb proti osudu nic člověk nespraví.

Jsou tefirové všechněch běsů mocnější,

a sami bohové před nimi v hrůze prchají,

zžehnuti žhavých jejich šípů plameny,

jež sem tam létají jak brouci ohniví.

Já v noci viděla jsem strašné znamení,

lesk ohně modrého na nebi půlnočním,

znamení neklamné to jejich návratu!

Však až se vrátí, brány smrti otevřou,

přísahám, já první jim tě ukáži,

pak jejich blesk tě krutě srazí v prach,

krev v prsou zčerná ti, zrak tvůj se zakalí.

Já potom lačně se tvé krve napiji!"

"Ten indický epos jsem četl, ale byl trochu jinak!" užasl Jaroslav.

"Znáš ho, jak se zachoval na Zemi," přisvědčil jsem. "Indický originál má v sanskrtu asi čtyřicet osm tisíc veršů. Je rozsáhlý, ale není úplný. Šestnáct tisíc veršů na Zemi beznadějně zmizelo v propasti tří tisíc let. Archivy Asbeelů jej zachovaly celý. Ačkoliv nepobývali na Zemi tak často jako Baalové, Zenové a Árjové, vděčíme jim za lepší znalosti vlastních dějin, než bychom získali trpělivou prací archeologů. Většina těch pokladů by byla ztracená navěky."

*****

Nálet

Korvetní kapitán Hernando Ramiréz se dychtivě chopil dalekohledu.

Flotilu právě přelétával svaz moderních amerických bombardérů, nedávno zakoupených a zařazených do výzbroje letectva Brazílie. Mířily ke strmým břehům ostrova Nové Německo, pyšně se tyčícího nad obzorem jako nějaký bájný hrad. Křídlo na křídle, jako na přehlídce, každý ověšený desítkami bomb a raket. Vzduch se chvěl svistem stovek leteckých turbín.

"Radary!" zavelel do mikrofonu pobočník Sanchez Martinez. "Ještě nic?"

"Nic," zněla stručná odpověď. "Buď vůbec radary nemají, nebo u nich spí."

"Ti budou, panečku, překvapení!" uchechtl se Martinez.

Při pohledu vlevo i vpravo byly vidět desítky tmavomodrých přídí, řezajících vlny. Flotila výsadkových člunů Brazilského námořnictva zachovávala vyrovnané řady, torpédoborce kolem nich kroužily jako ohaři, ale zatím se nezdálo, že si té ohromné námořní síly někdo všiml.

Neuvěřitelně strmé břehy ostrova Nové Německo se podobaly bájným hradbám. Vypínaly se šedesát metrů nad hladinu moře a na první pohled bylo znát, že sem nepatří. Stokilometrová planina ostrova zde vznikla teprve nedávno, předtím tu byla jen pustá vodní pláň, kde pokojně lovili brazilští rybáři. Místo lovišť bohatých na ryby tu teď bylo tohle monstrum z cizího světa.

"Tam se opravdu nedá vyloďovat!" podotkl druhý pobočník, mladičký Osvaldo Niněz.

"Proto míříme k jejich přístavu Port Uaxio!" řekl Martinez. "Tam je terén k vylodění jako stvořený. Pláže a nedaleko od nich prales."

"V tom pralese budou mít jistě nějaké vojáky," uvažoval Niněz. "Určitě tam na nás čekají! Mám u mariňáků bratra, nerad bych, aby se mu něco stalo."

"O bráchu se neboj, nějaká hloupá domobrana nás nezastaví!" mínil Martinez. "Až Němci uvidí, co se na ně valí, poserou se strachy, jako když se na ně v Normandii vyhrnuli Amerikáni! Uvidíš, jak budou utíkat!"

"Nepodceňoval bych je!" protestoval Niněz starostlivě. "Němci byli vždycky vojáci! Tihle se prý chystali dobýt svět a padesát let u mimozemšťanů zbrojili!"

"Neměli se s mimozemšťany pouštět do války a prohrát ji!" dokazoval sebejistě Martinez, že toho o budoucím nepříteli ví přinejmenším stejně. "Vyhodili je k nám odzbrojené. Teď mají jen policii bez obrněných aut, ani jeden tank - porazil by je kde kdo."

"Měli smůlu, že si vybrali naše výsostné vody," doplnil ho dosud mlčící kapitán Pedro Alvarez da Silva. "Měli si vybrat jiné místo. Ale čekalo by je to tak jako tak, tady nebo jinde. Stát, který zruší armádu, je předem mrtvý. Kdybychom je neobsadili my, udělali by to jiní."

Osvaldo Niněz častěji než ostatní mířil dalekohledem dolů, na mořskou hladinu.

"Klid," nabádal ho Martinez. "Torpéd se neboj. Kde jsou časy, kdy Dönitzovi ponorkoví vlci brázdili Atlantik! Podle zpravodajské služby nemají Němci ani válečné lodě, ani ponorky. Vlci ztratili zuby, už se jich nikdo nelekne."

"Já jen tak," omlouval se Niněz.

"Hele, už jsou nad nimi!" ukazoval Martinez volnou rukou, zatímco druhou si přidržoval u očí veliký námořní dalekohled.

Čelo bombardovacího svazu zmizelo za okrajem ostrova. Další a další desítky bombardérů je následovaly. Zdola teď začaly pozvolna stoupat i helikoptéry s výsadkáři. Doposud se držely v radarovém stínu pod úrovní plošiny ostrova, ale teď se chystaly přehoupnout přes jeho strmý okraj, aby mohly podle plánu na severozápadním okraji vysadit ostré hochy z námořní pěchoty.

"Slibovali nám příšerný masakr, když na ně zaútočíme!" podotkl klidnějším hlasem Niněz. "Něco jako Armageddon. A zatím - kde nic, tu nic. Oni snad opravdu zaspali!"

"Jen nás chtěli strašit!" opáčil Martinez. "Co by nám mohli udělat, když nemají armádu? Jen nás strašili - a mysleli si, že jim na to skočíme."

"Nevím," řekl Niněz. "Ale když sem ten svůj ostrov stěhovali, třásla se země dobrých pět set mil okolo. Už to, že sem něco tak velkého z jiného vesmíru dostali! To musela být síla!"

"Babský strachy!" mávl rukou Hernando Ramirez. "Pomáhali jim mimozemšťani. Jenže ti zůstali v tom svým vesmíru a bát se jich nemusíme."

"Škoda, že to neuvidíme!" litoval Martinez. "Naši hoši už jistě vidí to jejich hnízdo Nový Berlín, právě odjišťují pumy... taky tam mám někde bratrance, Rodríga..."

Nedořekl.

Obloha se náhle rozzářila oslňující bílou září.

Martinez odklonil dalekohled a zaclonil si oči, pálily ho jako kdyby mu do nich někdo vmetl písek, ale hned se vzpamatoval a přiložil opět okuláry k očím, aby viděl, co se tam stalo.

Pět prvních naleštěných helikoptér právě jakási neznámá síla zmačkala jako kus papíru. Stroje se rázem změnily v oblaka ohně a totéž se stalo dalším. Než ohromený Martinez úděsem vydechl, nezbyla z helikoptér ani jediná.

"Panenko María!" vykřikl mladičký Osvaldo Niněz.

Martinez stočil pohled, kam Osvaldo ukazoval, ale co tam bylo, už nespatřil. Bitevní loď se naklonila a stočila stranou. Současně se vzepjala do výšky jako polekaný kůň. Martinez nechápal, jak je to možné. Bočním okénkem můstku spatřil na okamžik široširou nedohlednou pláň ostrova Nové Německo. Nesmysl, pomyslel si, to by musela bitevní loď vzlétnout až nad jeho okraj do výšky šedesáti metrů! Setrvačnost by je musela srazit na podlahu, ale on žádný náraz necítil... naopak, měl pocit, že letí, volný jako pták...

Koutkem oka viděl nedaleko dva invazní čluny. Letěly vzduchem ve výšce kapitánského můstku bitevní lodi a neochotně a pomalu se převracely. Ohromeně se na ně díval a současně pozoroval, jak se rychle blíží cosi podobného lesklé stěně z roztřeseného horkého vzduchu.

Pak cosi třesklo.

Nevypadalo to na velkou ránu, ale od té chvíle měl Martinez pocit, že je kolem něho úplné ticho. Zvuky, pokud ho nějaké obklopovaly, neslyšel. Jen jako ve snu viděl, co se kolem děje.

Většina pancéřových bočních oken na straně k ostrovu se vysypala. Martinezem neznámá síla zacloumala a mrštila jím přímo proti křeslu operátora. Zachytil se ho, ale operátor už tam neseděl, proletěl právě rozbitým oknem ven. Jeho ústa řvala hrůzou, ale ani teď ho neslyšel.

Prázdné křeslo se i s ním prudce otočilo do strany. V té chvíli viděl, jak se všechna okna na druhé straně můstku naráz hustě pokryla cákanci tmavočervené barvy. Muselo jí být spousty, bočními okny ihned přestalo být vidět ven. Dvě skla tam rovněž praskla a úlomky pancéřových skel prolétly Martinezovi nebezpečně blízko kolem hlavy. Naštěstí ho minuly, ale rozbily přímo před ním na panelu obrazovku. Bylo to strašidelné, jak se obrazovka bez jediného zvuku změnila ve střepy, mezi nimiž prskalo vysoké napětí, ale přitom bylo až neskutečné ticho.

Martinez začal zděšením a hrůzou řvát. Neslyšel ale ani vlastní křik.

Pochopil, že - ohluchl.

V jednom z vylomených oken zůstalo cosi viset. Chvíli mu trvalo, než mu došlo, co to je. V té chvíli ale pochopil, kde se na lodi vzalo tolik červené barvy.

Celá boční stěna kapitánského můstku byla postříkaná - krví.

A na okně visela - utržená lidská ruka.

*****

Zprávy agentury Reuters:

V časných ranních hodinách zahájily námořní a vzdušné síly Brazílie invazi proti ostrovu Nové Německo. Policie Nového Německa na jeho severním okraji, třicet mil od hlavního města Nový Berlín, odpálila předem ohlášenou torzní bombu. Letecký svaz, čítající odhadem dvě stě bombardérů, byl spolu s nezjištěným počtem bitevních vrtulníků zničen do posledního stroje. Půl vteřiny poté zasáhlo torzní pole brazilskou námořní invazní flotilu. Pod hladinou zmizela většina z tří set lodí s posádkami a vojáky výsadků. Brazílii zůstaly jen dvě bitevní lodě, dva torpédoborce a tři křižníky, vesměs těžce poškozené a nebojeschopné.

Britský konzulát v Novém Berlíně oznamuje, že britským občanům se na území Nového Německa daří dobře, nikdo nebyl zabit ani zraněn. Výbuch torzní bomby ve vzdálenosti zhruba třiceti mil se ve městě projevil jen několika rozbitými okny. Letecký poplach byl odvolán čtvrt hodiny po vyhlášení. Život v Novém Berlíně pokračuje jako by se nic nestalo, nebyl vyhlášen ani zákaz vycházení.

Komentář CNN:

Nové Německo použilo jako první stát na světě od konce Druhé světové války atomové zbraně! To, co nikdo nečekal, je skutečností! Nové Německo rozpoutalo proti Brazílii atomovou válku! Počty obětí na straně Brazílie jdou do statisíců mrtvých, některé prameny hovoří až o milionech! Je to největší katastrofa od Hirošimy a Nagasaki! Letecké i námořní síly Brazílie jsou v šoku. Po zničení letectva nejsou brazilská města ze vzduchu proti německým bombám nijak chráněná. Lidé na pobřeží Brazílie v děsu prchají z domovů. Brazílii tak hrozí největší humanitární katastrofa v historii jihoamerického kontinentu. Spojené státy žádají okamžité svolání Rady bezpečnosti OSN! Současně zahájily přípravy k vyslání mírových sil do postižené oblasti uvedením armády Spojených států do stavu bojové pohotovosti červeného stupně. Ministr obrany USA nevyloučil nasazení sil i bez mandátu OSN, neboť podle vyjádření CIA hrozí další bezprostřední nebezpečí použití jaderných zbraní Novým Německem. Armáda USA čeká jen na povel presidenta. Ve většině katedrál se lidé modlili za zdar chystané vojenské operace proti nepřátelům světa a demokracie.

Zpravodajství Ruské federace:

President Ruské federace na mimořádné tiskové konferenci vyhlásil, že Ruská federace nesouhlasí s hospodářskými sankcemi proti Novému Německu a bude je na půdě OSN vetovat. Nedovolíme nikomu zpochybňovat kontrakty na dodávky energetického materiálu do Ruska, uzavřené mezi Novým Německem a společností Ruseněrgija. Kdyby ale námořnictvo Brazílie uskutečnilo své hrozby a začalo ohrožovat civilní obchodní lodě, plující do přístavů Nového Německa, Ruská federace zvažuje vyslání Tichomořské flotily k jejich ochraně. Také na všech plavidlech Baltické flotily byl vyhlášen bojový poplach. Ruské ponorky včetně strategických jaderných již vypluly s neznámým určením z přístavů.

ČTK oznamuje:

Na zasedání Rady bezpečnosti OSN bylo včera v noci umožněno mimořádné vystoupení zástupců obou hlavních stran Brazilského konfliktu, Brazílie a Nového Německa.

Zástupce Brazílie požadoval vojenské obsazení Nového Německa mírovými silami OSN pod záštitou armády Spojených států, zaměřené k odhalení a likvidaci jaderných zbraní.

Zástupce Nového Německa naopak prohlásil, že torzní bomby nejsou jaderné zbraně a nevztahují se na ně proto dohody o nešíření jaderných zbraní, které navíc Nové Německo ani nepodepsalo. Nové Německo nikoho nenapadlo a nenapadne, dokud budou všechny státy světa respektovat jeho celistvost a nezávislost. Vojenské obsazení ostrova by s tím ale bylo v rozporu. Nové Německo se bude v případě napadení bránit veškerými dostupnými prostředky a to včetně torzních bomb.

Stížnost Brazílie na napadení ze strany Nového Německa je podle zástupce Nového Německa naprosto neopodstatněná. Nové Německo použilo řízenou torzní bombu výhradně na vlastním území. V Novém Berlíně, vzdáleném necelých padesát kilometrů, došlo k nepatrným škodám, většinou na skleněných oknech. Pobřeží Brazílie je třikrát vzdálenější, účinky torzní bomby byly nastaveny tak, aby se na území Brazílie nemohly projevit. Zprávy o civilních obětech na straně Brazílie jsou tedy záměrně vymyšlené a je třeba prověřit brazilskou stížnost nezávislou komisí. Účinky se zničujícím způsobem projevily pouze v místech, kde se nacházely námořní a letecké síly Brazílie. Bylo to ale na území Nového Německa a v jeho pobřežních vodách a šlo výhradně o vojenské síly bez civilních složek. Zničeny byly tedy výhradně vojenské síly agresora.

Zástupce Nového Německa prohlásil, že Nové Německo nemá vojenská letadla, ale v případě potřeby může dopravit torzní bomby na cíl mimo třírozměrný prostor. Každému útočníkovi pak hrozí naprostá zkáza. Nové Německo upozorňuje Radu bezpečnosti, že aktivovalo na svém území všechny torzní bomby. Jejich účinky se nesčítají, ale násobí. Při uvažovaném preventivním jaderném úderu proti Novému Německu by explodovaly všechny najednou a tím by došlo k úplnému zničení nejen Nového Německa, ale následně i většiny světa. Podle vyjádření německých vědců by vznikla až dvě stě metrů vysoká vodní vlna, která by smetla většinu pevnin. Zbytek zkázy dokončí nepředstavitelné vichřice.

Pro lepší představu neodborníků předložil zástupce Nového Německa přítomným mapku světa se zakreslením ohrožených oblastí. Zahrnují obě Ameriky kromě úzkého pásu za Andami a Skalistými horami, většinu Afriky, Austrálii, jižní oblasti Asie a nížinné části Evropy až po Alpy a Skandinávii.

Zahyne-li Nové Německo, zahyne celý svět, prohlásil cynicky zástupce Nového Německa.

Česká armáda připravuje vyslat podle případných požadavků NATO jednotku rychlého nasazení, polní nemocnici a chemickou rotu. Ministr obrany prohlásil, že vojáci jsou dobře připraveni, není však vyřešena otázka místa určení ani dopravy tam. Doprava zpět se v tomto případě neuvažuje.

Vatikán:

Papež dnes osobně sloužil mši za hříšníky, ohrožené nastávajícím Armageddonem. Podle jeho slov není vyloučeno, že končí doba vlády ďábla nad světem, ale hříšníkům a nevěřícím při poslední bitvě hrozí zkáza tělesná i věčná. Věřící by se měli modlit za své blízké i za nepřátele. Podle papeže jsou modlitby žádoucí v každém případě, tedy i kdyby k Armageddonu nedošlo.

Zpravodajství AFP:

Nad torzní bombou (jak ji Němci nazývají) visí spousta nevyjasněných otázek. Reportér AFP požádal o vyjádření starostu Nového Berlína, pana Ottu Vauvreu. Z jeho odpovědí plyne, že bomba, použitá proti brazilské invazní armádě, není žádná z klasických atomových bomb, jak jsme se mohli na místě odpálení osobně přesvědčit. Žádný z citlivých měřičů nezjistil sebemenší stopu radioaktivního záření. O její síle ale svědčí odtržení kusu pobřeží z masivní žuly ve tvaru půlkruhu o poloměru sta metrů, na dalším asi kilometrovém půlkruhu chybí nejen porost, ale i hlína a písek. Zůstala holá skála, jako vysátá gigantickým vysavačem. Jak starosta Vauvreu zdůraznil, Němci použili tuto zbraň výhradně na vlastním území, což jasně svědčí o povaze střetnutí - útočníkem byla Brazílie, ne Nové Německo.

Na otázku, co říká možnosti vyslání mírových sborů do Nového Německa, odpověděl pan Otto Vauvreu vyhýbavě: "Vzkažte jim, co jsme od počátku říkali Brazílii: Nikoho ohrožovat nebudeme, ale každého útočníka tvrdě ztrestáme. Zbraní máme dost a bránit se budeme."

Na otázku, kolik torzních bomb Nové Německo má, odpověděl starosta: "Dost, abychom zabránili okupaci. Od kohokoliv."

Na naléhavou otázku, zda by zkáza Nového Německa vedla ke zkáze světa, odpověděl pan Vauvreu jednoslabičně: "Ano." Pak po krátkém zamyšlení dodal:

"Byla by to sebevražda lidstva, ale střelit do takového sudu prachu si jistě rozmyslí i kamikaze. Nikomu by tím neprospěl, naopak, smetlo by to celý svět. Doufáme, že to nikoho ani nenapadne. Torzní efekt je výhodnější v civilních strojích."

Podle jeho vyjádření pracuje v elektrárně Nového Berlína mírové zařízení, využívající též torzního efektu. Pan Otto Vauvreu toto zařízení, Němci nazývané vyrovnávač sítě, označil za dávný sen všech energetiků. Vyrovnávač pohlcuje přebytky energie a v době energetických špiček je vydává. Jeho schopnost akumulovat elektřinu v množství řádově terawatthodin pokrývá spotřebu Nového Německa i v době několikadenní odstávky elektrárny. Elektrárna pracuje vždy se stálým výkonem bez ohledu na zatížení elektrické sítě. Účinnost je neuvěřitelná - odhad ztrát se pohybuje hluboko pod hranicí jednoho promile. Na dotaz, zda toto zařízení poskytne Nové Německo světové energetice, pan Otto Vauvreu reportéra AFP ujistil, že továrna Junkers již začala vyrovnávače pro komerční využití sériově vyrábět. A protože jediný vyrovnávač pokryje potřeby Nového Německa, vyrábí Junkers tato zařízení výhradně na export. Cena má být srovnatelná s pořizovací cenou průměrné vodní elektrárny, užitečnost je nejméně desetinásobná. Stálo by za to zeptat se naší vlády, zda zvažuje nákup vyrovnávačů pro posílení energetiky Francie, jako již učinilo Rusko, nebo zda opět tradičně zaspí?

*****

Nordenova pevnost

"Hotovo!" hlásil Jirka od provizorního řídícího pultu spokojeně. "První torzní generátor máme v chodu!"

"Vydrž moment," odpověděl jsem mu zpod stroje.

"Jde ti to nějak pomalu, tati," popoháněl mě.

"Práce kvapná málo platná," odrazil jsem ho zvesela. "Jen vydrž."

Zbývalo nám už málo. Poslední kabely jsme protáhli před týdnem, teď jsme zapojovali poslední svorkovnice. Pokud to půjde podle předpokladů, na konci oživování se nedaleko odsud rozzáří modravý ovál, spojující paralelní vesmíry. Prostorové propusti, vynálezu inteligentních hlavonožců na paralelní Q-Zemi, chyběl k novému spuštění jen krůček. Zbývalo oživit poslední čtyři torzní generátory, všechny ostatní práce jsme měli za sebou.

Nebylo tak jednoduché pracovat v horkém tropickém vlhku staré Nordenovy pevnosti na pokraji Nového Německa, stokilometrového oválného ostrova v atlantickém pobřežním šelfu, zhruba sto osmdesát kilometrů od Brazílie. Ten ostrov byl od nápadu po provedení můj výtvor. Já jsem tenkrát řídil mimoprostorový konvertor Nordenovy pevnosti, aby vykrojil kus pevniny z paralelního světa Q-Země a přemístil jej do Atlantiku. Spojení s Q-Zemí jsme pak ztratili - a jak se zdálo, navěky. Škoda - s mimozemšťankou Uaxio jsem si tenkrát docela rozuměl.

"Ty se máš, tati, ty jsi těmi propustmi procházel už když jsme my s Jirkou byli škvrňata, na nás už se nedostalo!" škaredil se Jára, když nám to nešlo tak rychle, jak by si přál.

"Mám s těmi modravými ovály největší zkušenosti, ale znaly je miliony lidí," připomněl jsem mu.

"Už dlouho je nikdo ani okem nespatřil," pokračoval vyčítavě Jára.

Pravda, už deset let jsme o paralelní Q-Zemi neměli nejmenší zmínky. Její chobotnicovití obyvatelé dodrželi slovo, které nám dali před naším odchodem - že nás nechají na pokoji. Já a moji synové jsme se právě pokoušeli znovu uvést do chodu starodávnou Nordenovu pevnost i s konvertorem, postaveným ještě hitlerovským vědcem Ernestem Nordenem. To tyhle stroje tenkrát přemístily dvacet miliard tun skal z jednoho vesmíru na druhý - vykrojily oblast Nového Německa z pevniny Q-Země a prohodily ji do Atlantiku na naši Zem.

"Sliboval jsi nám tenkrát, že nás tam přivedeš, abychom je viděli na vlastní oči," vyčítal mi Jára z opačné strany stroje.

"Buď rád, že jsou na Zemi aspoň nějaké památky na mimozemšťany," utrhl se na brášku Jirka. "Táta nemůže za to, jak to dopadlo."

"Uznávám, že kontakt s nimi byl pro lidi dobrodiním," připustil Jára, ale nepříliš ochotně. "Škoda, že jste se s nimi rozešli definitivně ve zlém."

"Mohlo to dopadnout i hůř," zavrčel Jirka.

"Pravda," souhlasil jsem. "Ale zavinili jsme to my, lidé Země. I když jsme paradoxně měli z toho kontaktu větší užitek. Můžeme být opravdu jen rádi, mohlo to dopadnout hůř."

Paradoxně mi asi nejvíce prospěli moji poslední protivníci ze strany Vzkříšení Německa. Podařilo se jim na necelé jedno volební období získat Radnici, ale nepřinesli lidem nic dobrého, naopak, zavinili poslední a definitivní roztržku s hlavonožci, která hrozila zkázou všem lidem na Q-Zemi bez rozdílu. Darebáci si zkrátka nedali pokoj a i když se mi hrozící zkázu naposledy povedlo zažehnat bez obětí, hlavonožci po špatných zkušenostech trvali na odchodu všech lidí z jejich světa. Usmlouval jsem s nimi lhůtu pěti let, ale podařilo se mi zkrátit ji na pár dní.

Během historických třiceti vteřin vykousla přetížená Nordenova pevnost z pevniny Q-Země ovál sto dvacet na sto kilometrů a vyměnila dvacet miliard tun těžkou placku skal za kus Atlantiku včetně jeho dna. Sto osmdesát kilometrů od Brazílie se objevil stokilometrový ostrov i se všemi domy, poli a továrnami - i s půlmilionem Němců. Přesun ukončila exploze přetížených kondenzátorů Nordenovy pevnosti - to už ale bylo devadesát devět procent hotovo. To jedno nepřesunuté procento byl navíc prales, kterého nebyla škoda.

Připsali mi to hlavonožci k dobru jako dodržení smlouvy, nebo jako krádež území?

To už jsem se nedozvěděl. Pro hlavonožce by mohlo být stokilometrové jezero uprostřed pevniny vítané, byli to přece původně vodní tvorové. Zeptat jsem se jich ale nemohl.

Návrat na Zem prošel hladce ve vztahu k mimozemšťanům, kteří nás sice vyhostili, ale chovali se k nám korektně. S lidmi na Zemi to bylo horší.

Dary z paralelního světa nám od těch dob sloužily trvale. Díky hlavonožcům jsme nebyli závislí na ropě, čerpané z hlubokých vrtů a z hlubin mořského dna - naftovníky produkovaly totéž na kdejakém poli. Nejlépe se jim vedlo v ostrém slunci tropů, nejvyšší výnosy proto měly rovníkové země. Dodali jsme sazeničky všem zájemcům na celém světě. Slyšeli jsme, že se nadšenci pokoušeli pěstovat hitlernaftu i v Čechách - ačkoliv nafta z Maďarska, Itálie, Srbska a z Řecka musela být nutně levnější.

Hitlernafta... Nepodařilo se mi to jméno nahradit jiným. Ale co - zažil jsem i větší neúspěchy... Hitlernafta byla triumfem Nového Německa. Mohla odvrátit hrozící energetickou krizi, způsobenou nedostatkem hlubinné fosilní ropy. A zdálo se, že úspěch bude jistý.

Pěstování nafty bylo spojené s elektrárnami a výrobou elektřiny z odpadů rafinerií. Tak pracovala i elektrárna Nový Berlín, odkud jsme v současné době odebírali elektřinu i my. Firma Junkers začala dodávat do celého světa optimalizované typy elektráren, doplněné o své proslulé vyrovnávače sítě - nevelké torzní generátory, schopné uskladnit neuvěřitelné množství energie do nepatrných zakřivení prostoru.

"Druhý torzní je připravený!" vykřikl Jirka radostně.

"Zkontroluj ještě čidla a jdeme na Trojku!" souhlasil jsem.

"A tohle všechno ještě dvakrát?" povzdechl si náš největší nenapravitelný skeptik Jára.

"Nehudruj!" napomenul ho Jirka mírně. "Třetinu máme za sebou, další nám půjdou líp."

Všichni známe odlišný pohled pesimisty a optimisty. Oba vidí totéž, ale první pláče nad sklenicí z poloviny prázdnou, druhý si libuje, že je z poloviny plná. Tady měl ale pravdu Jirka.

Ano, první kontakt s mimozemskou civilizací skončil neslavně. Mohli jsme se na to ale dívat opět buď optimisticky nebo pesimisticky. Pesimista by řekl, že si to lidé u mimozemšťanů zavařili a dostali vyhazov. Optimista mohl namítat, že jsme si z jejich světa přivezli co se dalo, včetně stokilometrového kusu pevniny se vším, co na něm bylo včetně města Nový Berlín.

Buď jak buď, tím to definitivně skončilo.

*****

Někteří starší Němci prý stále pociťovali heimweh, smutek po bývalém domově. Vrátili se proto do starého Německa. Ne jako uprchlíci, ale jako bohatí strýčkové z mimozemského světa, s tučnými bankovními konty a s akciemi prosperujících podniků Nového Německa, ze kterých měli slušné příjmy.

Většinou se ale ještě rychleji do Nového Německa vraceli. Starou vlast nepoznávali a ta se k nim často chovala jako k nevítaným cizincům. Příbuzní na Zemi dávno pomřeli, málokdo je znal. Na známých místech nacházeli neznámé tváře a šedivou, nepřející - závist.

Většina Němců proto raději zůstala v Novém Německu. Ti, co se tu narodili, považovali ostrov za svůj domov. Ale i ti starší si za léta pobytu na Q-Zemi zvykli na teplejší podnebí a studená Evropa je už nelákala. Nejstarší Němci mohli mít i pořádné škraloupy z minulosti, především z Druhé světové války. Pro ně bylo Nové Německo bezpečnější, protože tam za nimi nemohla izraelská tajná služba Mossad.

Krátce po návratu do našeho světa jsem ve funkci starosty Nového Berlína a po dlouhém rozvažování vyhlásil amnestii německých válečných zločinů z Druhé světové války. Platila jen na půdě Nového Německa a stala se na Zemi okamžitě jablkem sváru mezi Novým Německem a ostatními státy světa. Především Izrael nekompromisně trval na nepromlčitelnosti válečných zločinů a požadoval na půdě OSN pro viníky spravedlivérozsudky- většinou tresty smrti. Tím si ale sám znemožnil případná jednání o jejich vydání, neboť jedna ze základních mezinárodních dohod zakazuje vydat kohokoliv do země, kde mu hrozí trest smrti. A tak i když Izraelci našli na některé Němce usvědčující dokumenty, žili si i tito darebáci v Novém Německu v bezpečí. Ze staré Hitlerovy gardy ale zůstala jen hrstka a dalo se předpokládat, že i ona už má válčení dost. Většina Němců se naštěstí pro ně narodila až v Novém Německu. Idea Gross Deutschlandjim byla cizí. Německá propaganda je celý život připravovala, jak budou starý svět vítězně dobývat, ale pak se dobývání ukázalo chimérou a když o ně v kritické době vlast jejich předkůneprojevila zájem, ztratili oni naopak zájem o návrat. Při pohledu na bohatá pole Nového Německa by prohlásili za hlupáka každého, kdo by jim nabízel usadit se jinde.

Ani já jsem se do Čech nevrátil. Také jsem tam ztratil zázemí. Rodina v rozvratu, žena si vzala jiného, a co hůř, setkal jsem se tam s nepochopitelnými nadávkami a nenávistí bývalých kamarádů, kteří nemohli ani nechtěli pochopit, jak jsem se mohl pro pár hitlerčíků postavit proti OSN - a tím vlastně proti celému světu.

Že jsem na Nové Zemi Hitlera osobně zastřelil?

Nevěřili mi to. Kdoví, co jsem si podle nich vymýšlel. Měl jsem to sice potvrzené od Američanů, ale to jsem mohl podle nich zfalšovat. Spíš mi ale, jak jinak, záviděli miliony tvrdých Nových marek v Neue Deutsche Bank, jejichž kurs byl kolem jedna ku jedné k americkému dolaru. Ve Švýcarsku jsem měl konta u čtyř bank, několika uloženými miliony jsem podpořil i české finančníky. Jak jsem se ale kdysi dávno na Q-Zemi obával, zůstal jsem nakonec vyhnancem v Novém Německu.

Nebylo to trpké vyhnanství. Krátce po odsunu Němců zpět na Zem jsem vyhrál předčasné volby a stal se podruhé starostou Nového Berlína. Tato funkce byla spojená s pravomocemi, typickými pro presidentské systémy. Musel jsem jich jen v plném rozsahu využívat pro dobro těch, kdo mi věřili, to mi ale nedělalo potíže.

Německo teď využívalo znalostí od hlavonožců Q-Země. Plodiny mimozemského původu byly zdrojem jeho mimořádného bohatství a jeho prosperita byla největším argumentem při každých dalších volbách. Spojené státy se sice pokusily náš export mimozemských potravin administrativním zákazem zablokovat, ale to nemělo naději na dlouhé trvání. Zaměřili jsme se na zbytek světa, kde si nevelké Nové Německo brzy našlo dostatečná odbytiště. Kromě potravin jsme exportovali sazenice a pomáhali pěstovat tyto vynikající plodiny, vytvořené hlavonožci lidem na míru, všude kde projevili zájem.

Novému Německu se na Zemi začalo dařit a po několika letech mého starostování si na mě Němci tak zvykli, že je protikandidáti přestali zajímat. Volby se sice podle zákona konaly každých pět let, ale teď jsem je pokaždé s převahou vyhrával. Jen někteří rýpali, že Německo nemá v ústavě podmínku, aby směl být starosta zvolen pouze dvě volební období po sobě. Byl to zejména můj tradiční protikandidát Hans Köppke, který obvykle získal čtyři procenta hlasů a to na Radnici nestačilo. Marně nacionalisticky poukazoval na pravdivou skutečnost, že Němcům vládne Čech! S tím argumentem neměl úspěch, stejně jako ti, kdo se okázale a hodně nahlas podivovali podezřele jednostranným výsledkům voleb.

Většina Němců věděla, že jsem jim zachránil životy, sjednal mír a zajistil domov na vlastní půdě, namísto hrozícího potupného návratu uprchlíků do nouzových táborů v zemích, kde o ně nikdo nestál. Co na tom, že se jejich nový domov nacházel až u Brazílie? Z paralelního vesmíru se celých padesát let do Evropy nedostali, dnes to byla otázka pár hodin letu.

Nacionalisté nade mnou jednou vyhráli, ale svou nemístnou hamižností i krátké období své vlády dokonale zdiskreditovali. Zdálo se, že po smutných zkušenostech s nimi Němci konečně pochopili, že mi jde o jejich dobro více, než jejich vlastním kandidátům. Stačilo mi - vládnout spravedlivě.

Hrozbou pro Nové Německo se stala nakrátko Brazílie.

Její armáda se pokusila obsadit už první, na zkoušku přesunutou část ostrova, ale vojáky jsme zastrašili hrozbou dvaceti miliard tun skal, které se měly do Atlantiku přiřítit, což se také stalo. Na prvním jednání jsem jim velkoryse nabídl hitlernaftu ke zmírnění jejich závislosti na dovozu paliv. Přijali ji nedůvěřivě, ale po první sklizni se to otočilo. Jakmile začali paliva místo dovozu vyvážet, změnil se deficit v jejich rozpočtu na přebytek miliardy dolarů. Podcenil jsem ale jejich hamižnost. Když viděli, že se Němci mají lépe, zatoužili opět po našem území. Než by dali peníze na rozvoj své země, investovali je do armády, neuplynulo ani půl roku od vzniku našeho ostrova a Nové Německo se jim muselo bránit.

Nepochopili, že naše ústupky nepramení z naší slabosti.

Jediná torzní bomba smetla brazilskou invazi. Přečkaly to jen největší lodě, ale i ty byly těžce poškozené. OSN naši obranu zprvu odsoudila jako použití zbraní hromadného ničení, ale po dlouhých tahanicích nám většina členů dala za pravdu. Tehdy snad celý svět pochopil, že naše ústupky neznamenají slabost.

Poslední rezoluce OSN uznala naši obranu za přiměřenou, naopak odsoudila za agresi Brazílii, i když už jen slovně - Brazílie byla i tak dostatečně potrestaná.

Nikoho ani nepřekvapilo, že v Brazílii po tomto debaklu padla vláda. Armáda se neúspěšně pokusila převzít moc, ale několik vzbouřených posádek zajalo generály a vydalo je soudu.

Němci to přivítali dva dny trvajícími oslavami a jásotem. Vzali na ramena našeho zástupce v OSN profesora Maxmiliána Hurtiga a třikrát s ním obešli Viktoriaplatz uprostřed Nového Berlína. Ano, bylo to vítězství Nového Německa. Získalo si tím - snad už definitivně - právo na existenci a nezávislost. Podobné ovace sklidil velitel policie Alfréd Schmidke - a také já.

Německo mělo pevné místo ve světě!

*****

Důvěra Němců mi nakonec nahradila domov i rodinu.

Teprve nedávno nastal pro mě významný obrat.

Ne v mém postavení starosty Nového Německa, ale v mém osobním životě. Počátkem léta vystoupili na letišti Nový Berlín z pravidelného spoje z New Yorku dva Češi, turisté, které jsem přivítal vřeleji než mnohé presidenty a ministerské předsedy.

Jára a Jirka, moji synové z rozpadlého manželství.

Povídání bylo samozřejmě dost. Sledoval jsem i na tu dálku situaci v Čechách a věděl, že má bývalá choť Evička má se svým novým manželem Ferencem další dvě děti. Už mě to ani nenaplňovalo pocitem křivdy, jako když jsem se dozvěděl, že se za mé nepřítomnosti dala se mnou rozvést. Věděl jsem, že otčím Ferenc podle mého očekávání a za Evina tichého souhlasu nadržuje vlastním dětem před nevlastními. Jára s Jirkou už svou existencí Evě připomínali, že udělala chybu, když mě hodila přes palubu. Mohla být ale ráda, že jsem to přešel bez soudu a platil jí na kluky víc než mohla doufat. Dostali ode mě více než pět milionu dolarů. Evička s Ferencem je dokázali rychle roztočit, ale na kluky také něco zbylo, aby se necítili zanedbaní. Koupil jsem jim počítač, abychom si mohli denně psát byť letmé dopisy a postaral se, aby se Eva s Ferencem neopovážili tuto malou výhodu klukům odebrat.

Bývalý profesionální boxer Ferenc by se na bývalého muže své ženy neohlížel, ale Eva ho v tomto směru krotila. Měla proč. Když jsem ji poprvé po svém návratu ze zajetí navštívil, chtěla mě ohromit, jakého si našla svalnatce. Tehdy jsem před jejíma očima oběma rukama vytrhl z ozdobného kovaného plotu těžkou železnou tyč a zkroutil ji do podoby preclíku a když nedala pokoj, vyryl jsem pouhými nehty do skleněné desky jejího stolku hluboké škrábance jako od tygří pracky. To jí hodně vzalo vítr z plachet, ale nejvíce ji vyděsilo, když na mě jejich doga před domem štěkla - a vzápětí s nepochopitelným kňučením zacouvala do tmy.

Řekl jsem jí, že to zvíře cítí - smrt.

Když našla strachy roztřesenou dogu až v nejvzdálenějším koutě zahrady, správně uznala, že moje varování, aby se mi nestavěla do cesty, nebylo míněno do větru.

Bylo tomu samozřejmě jinak, než jak to pochopila.

Pravda, zvířata se mě bála. Ale jen když jsem se před nimi vnitřně naježil- pak vycítila quro a instinkty je správně varovaly, že tohle neznámo asi nebude zdravé. Quro od hlavonožců Q-Země mohlo zabíjet. Modré blesky by ochromily i nosorožce, tygra - možná i velrybu. Dali mi je jako zbraň proti důležitým hitlerovcům. Zabil jsem jimi řádku lidí, vědcem Nordenem počínaje a samotným Hitlerem konče, ale nikdy jsem toho nezneužil proti nevinným. Eva se mě nemusela bát, i když čisté svědomí neměla. Překousl jsem, že si našla jiného, uznával jsem ji dál. Ne už jako svou choť, ale přinejmenším jako matku svých dětí.

Kluci se doma sami z vlastní iniciativy naučili německy - to byla moje podmínka, abych je vzal s sebou do Nového Německa. Původně jsem jim sliboval delší cestu k mimozemšťanům, ale po odchodu Němců z Druhé Země kluci rozumně pochopili, že do slibů může zasáhnout vyšší moc a pak se splnit nedají. Rádi by se ke mně odstěhovali hned, ale nešlo to, při rozvodu jako obvykle připadli matce. Doporučil jsem jim počkat, až bude mladšímu Jirkovi osmnáct let. Do té doby měli zůstat u mámy a vydržet i nějaké odstrkování od otčíma. Vysvětlil jsem jim, že si jich budu víc vážit, když prokáží vůči těm ústrkům odolnost a oni to tak vzali. Zvláště Jára si často v dopisech zakládal na úloze ochránce mladšího Jirky.

S blahopřáním k Jirkově osmnáctinám jsem jim poslal letenky Praha - New York - Neues Berlin s pozváním k slíbené návštěvě a dodatkem, že budou vítáni, i kdyby se rozhodli zůstat natrvalo. Zvláště ten dodatek se setkal s pochopením i na druhé straně. Od matky dostali na cestu jízlivou radu, aby se už raději nevraceli, otčím dodal, že mohou zahodit klíče, neboť on po jejich odjezdu určitě vymění zámky ve dveřích. Není divu, že po přivítání na letišti oba svorně prohlásili, že chtějí zůstat u mě a hned se sháněli po slíbeném zaměstnání.

"Zaměstnám vás, nebojte se," potvrdil jsem svůj slib. "Přišli jste mi jako na zavolanou. Potřebuji do našeho rodinného podniku schopné mimozemské odborníky."

"Mimozemské?" podívali se na sebe zaraženě a zklamaně.

"Jistě. Uvítal bych, kdybyste měli nějaké vzdělání ze Země, ale chápu, máma na vás šetřila, takže žádné nemáte. Nevadí, nic není ztraceno. Mimozemské vzdělání dostanete ode mne. Jasné?"

"Hurá!" vyskakovali oba, až se za námi lidé v podzemní dráze udiveně otáčeli.

Pak jsme dojeli do mého bydliště.

Už dávno jsem nebydlel v hotelu Rote Fahne, který mi pořád patřil, ale v novém bytě v obytném prstenci kolem Nového Berlína. Bydleli tu i manželé Wernerovi, se kterými jsem se přátelil, stejně jako s dalšími. Hned jsme na počest kluků uspořádali oslavu. Začala rovníkovým křtem - pokropením kluků citrónovou limonádou, neboť v letadle překročili rovník - aniž by si toho všimli - a pokračovali jsme seznamováním se sousedy. Čeština v této společnosti neměla naději - ale naštěstí to nevadilo, kluci uměli německy dostatečně, aby se mohli debaty účastnit.

"To jste tak rádi, že jste se dostali z domova?" ptala se jich shovívavě Gerta, když slyšela jejich nadšení pro Nové Německo.

Objasňovali jí tedy, jaké peklo měli občas doma.

"Máma tátu nikdy nenazvala jinak než Pekelník," tvrdil Jára. "Měli bychom se ještě hůř, kdyby se táty nebála. Ferenc byl nejhorší, pro něho na světě existovali jen rozmazlenci André a Renátka, ale ani on neriskoval udělat něco, co by tátu donutilo přijet si pro nás předčasně."

"Já vím, proč se oba tak báli!" dodával Jirka. "Táta nám kdysi udělal krásně pokroucené skleněné láhve - a jen tak nehty poškrábal mámě sklo na stolečku v hale. To nikdo jiný neumí! Stačilo, aby se na to máma i Ferenc podívali, hned byli milejší! Sklo dali vyměnit, ale flašky jsme před nimi uhájili."

"I ty stály za to," potvrdil Jára. "Když jsem jednu přinesl do školy, učitel fyziky mi ani nevěřil, že ji táta takhle zkroutil přímo před našima očima. Musel jsem ho zviklat tvrzením, že to tátu naučili mimozemšťané. Pak čestně ustoupil se slovy, že to nepatří do našeho světa."

"A měl pravdu," usmál jsem se. "Tohle umí jen mimozemšťané."

"Víte, kluci, máte hodně podivného tátu," ujišťovala je Gerta s úsměvem. "My jsme si na něho zvykli, ale kdo ho nezná, tomu se z něho může dělat úzko."

Gerta se samozřejmě nezměnila od chvíle, kdy jsem ji viděl poprvé. Ačkoliv už měla dvě hezké děti, byla to stále ta milá dívenka - snad trochu německy hranatější, ale to nevadilo - oceňoval jsem na ní především upřímnost, rozhodnost a smysl pro spravedlnost. Neviděla ve mně divného strýčka, ale kamaráda, který je kdysi vytáhl z Hamburku těsně před jeho zkázou.

"Když to probírám hlavou," přidal se k té chvále Kurt, "jen on se domlouval s hlavonožci. Nás Němce jako partnery k jednání neuznávali, ani Američany. Nás měli za nepřátele a Američanům také příliš nevěřili. Také je pravda, jen on s nimi vždycky za všech situací jednal na rovinu. To bylo možná hlavní příčinou, proč ho respektovali."

Kurt na rozdíl od své ženy trošku ztloustl. Už to nebyl štíhlý mladíček, kterému jsem dal kdysi na vybranou: zraditVůdce, ale zachránit sebe a své rodiče, anebo zůstat s kamarádem, který první možnost nasupeně odmítl. Kurt zvolil záchranu svých rodičů a zůstal naživu - jeho kamarád krátce poté čestně, zato úplně zbytečně za svého Vůdce padl.

"Já si dokonce myslím, že to byla jediná cesta, jak se s nimi domluvit," odtušil jsem. "Ty to přece musíš vědět také. Nebyli k lidem důvěřiví jako zpočátku, prověřovali si každé slovo, ale když měli pocit, že se je nesnažíme ošálit, jednali čestně. Kdyby tak jednal každý, mohli jsme tam být dodnes."

"Ještě že to nakonec dopadlo, jak to dopadlo," oddychla si Gerta. "Dodnes se otřesu, když si jen vzpomenu na naši cestu tmou a deštěm a na ten obrovský kolotoč černých mraků nad Hamburkem, odsouzeným ke zkáze. Zůstali mi tam oba rodiče i s celým příbuzenstvem. Pořád je trochu lituji, ačkoliv si za to mohli sami. Kdyby to nebyli tak kovaní Nazi, vzali bychom je s sebou - jako Böckovy."

"Já jsem nebyl rád, že jste Druhou Zemi opustili," tvrdil Jirka. "Aspoň jsem vám u nás doma držel palce proti Brazílii. Celá třída byla tenkrát proti mně, nespočítám, co nadávek jsem musel vyslechnout! Všichni mi říkali syn masového vraha!"

"Naše televize i noviny to líčily jinak než táta," přidal se Jára. "Na to jsem se chtěl zeptat už dlouho - jak to doopravdy bylo? Vážně jsi dal povel k zabití čtyřiceti tisíc lidí?"

Kluci se od svých vrstevníků lišili tím, že viděli situaci pod vlivem komentářů, které jsme si občas posílali po internetu - a ty byly odlišně, než jak to v Čechách prezentovala již tradičně jednostranná média.

"Dal," přiznal jsem bez mrknutí oka. "Zabili jsme asi čtyřicet tisíc vojáků agresora. Podle odhadů jsme tím zachránili sto tisíc nevinných civilistů. Čeho mám litovat? Kdo si přitom všiml brazilských generálů, kteří tam ty vojáky poslali zabíjet nás?"

"My ti to přece neklademe za vinu!" opáčil Jára. "Jde nám jen o pravdu! Jak to bylo?"

Návrat na Zem prošel hladce ve vztahu k mimozemšťanům, kteří nás sice vyhostili, ale zachovali se k nám korektně. S lidmi na Zemi to bylo horší.

"Brazílie se do nás obula jako první..." začal jsem vzpomínat. "Brazilci se nedokázali smířit s odmítnutím svého nároku na ostrov Nové Německo. Vznesli ho ještě předtím, než jsme tam přenesli centrální oblast. Samozřejmě jsme se odmítli podrobit. Brazílie neměla na našem návratu žádnou zásluhu a přišla by lehce k hotovému. Svůj nárok opírala o skutečnost, že jsem Nové Německo posadil do jejího nehorázně předimenzovaného pásma pobřežních vod. Tehdy jsem ale neměl velkou volnost k rozhodování. Atlantický šelf bylo jediné místo, kam se dal ten ostrov umístit - podívejte se do atlasu!"

"Já vím, tati!" řekl Jára. "Viděl jsem obrázky pobřeží. Taková přírodní pevnost se jen tak nevidí! Šedesát metrů vysoké strmé stěny kolem dokola - jako Ďábelské ostrovy!"

"Neuvěřitelně strmé břehy jsou jednou z geografických zvláštností Nového Německa," souhlasil jsem. "Nejen těch šedesát metrů nad vodou, ten sráz pokračuje i do hloubky. Moře je tam hluboké dvě stě metrů a ten strmý sráz je až na dno. Proto jsme zamítli i brazilskou žádost, aby mohli vyzvednout své potopené lodi. Z takové hloubky je to utopie. Málo platné, vykrojili jsme si kus pevniny jako dort. Žádný přírodní ostrov nemá takové okraje, Nové Německo ale nevzniklo přírodní cestou. Ďábelské ostrovy to jen připomíná. Podobně mohlo před nějakým milionem let vypadat dnes už obroušené pobřeží Anglie."

"Jak se na tom ale chtěli vylodit?" zajímal se Jára.

"Klasické námořní vylodění u nás nepřipadá v úvahu, leda na bývalém Fríském ostrově," řekl jsem. "Půjdeme se tam podívat, vybíhá z pravidelného oválu Nového Německa deset kilometrů na sever a jsou tam naše jediné pláže. Dnes je to jen poloostrov, spojený s centrální částí ostrova velikým schodem - ale je znát, že ty dvě části k sobě původně nepatřily. Na bývalém Fríském ostrově máme i námořní přístav Port Uaxio. Umožňuje lodní spojení se světem a je to jediné místo přístupné z moře. Tam se asi chtěli Brazilci vylodit. Moc by jim to ale nepomohlo. Port Uaxio dělí od hlavní části ostrova nepřístupný třicetimetrový skalní schod. Dobývání takové přírodní pevnosti je bez šance, to měl brazilským armádním stratégům potvrdit kdejaký seržant. Druhou možností je letecký výsadek, ale bez podpory by byl obtížný."

"Tak proč to vůbec zkoušeli...?" nedořekl Jára a visel na mně očima.

"Zřejmě očekávali, že nás zlomí bombardováním," řekl za mě Kurt.

"Co ale chtěli bombardovat, když nemáte armádu?" vrtěl hlavou Jára.

"Cokoliv," pokrčil rameny Kurt. "Město se zasypává bombami, dokud se nevzdá. Pak se obsadí vojskem. Tak se to přece dělá všude."

"Válka je vůl!" řekl Jára. Řekl to ale česky, takže jsem se usmál jako jediný.

"Půjdeme se tam podívat?" nadhodil Jirka. "Zajímavé jméno - Port Uaxio. Nevypadá ani česky, ani německy!"

"To jméno jsem prosadil já," ujistil jsem ho. "Není žádnou řečí našeho světa."

"Víte, hoši," pokračovala Gerta mateřským tónem, který jí docela slušel, "jmenovala se tak chobotnicovitá kamarádka vašeho táty z obyvatel paralelní Země. Přístav se jmenuje po ní."

"My jsme ji viděli," dodal Jirka. "Ale jen na fotkách," dodal smutněji.

Jméno jediného přístavu Nového Německa se ujalo - zejména po pořadech Novoberlínské televize, kde jsme se snažili zachytit historii Nového Německa od příchodu Hitlera do paralelní Druhé Země až po nečekaný vznik nového ostrova sto osmdesát kilometrů od Brazílie.

"Uaxio nás jako jediná na Q-Zemi chránila. Chrání nás i tady, i když v jiné podobě," dodal jsem. "Prorazili jsme jen prostorný tunel pro silnici, aby Nový Berlín získal s přístavem spojení, ale toto spojení se světem je snadné uhlídat před nežádoucími návštěvami, které by měly chuť dělat potíže."

"Takových se samozřejmě našlo!" vzpomínal Kurt. "Největší potíže nám dělali Brazilci. Nakoupili si nejmodernější bombardéry a ty se nad našimi hlavami objevovaly s pravidelností až ubíjející. Neměly tady nepřítele a létaly výhružně nízko, naložené bombami a raketami. Nad Berlínem s oblibou vytvářely rázové vlny, ačkoliv se to všude ve světě trestá jako letecká nekázeň. Těžko kdo spočítá, kolik oken padlo jejich furiantství za oběť - ještě že je tady sklo tak levné!"

"Proč jste je nechali provokovat tak dlouho?" zajímalo Jirku a Jára mu přizvukoval.

"Nabádal jsem Němce, abychom se vyprovokovat nenechali," navázal jsem na Kurta. "Dokud šlo jen o hluk nebo o pár oken vyražených rázovou vlnou, dalo se to vydržet."

"Samozřejmě jsme mu namítali, že se kdysi Češi v Sudetech drželi zpátky na německé provokace tak dlouho, až to nakonec Čechy stálo svobodu a samostatnost," zavrtěl nesouhlasně hlavou Kurt. "Jestli jsme něco podobného Čechům dělali, ještě dnes bych se jim omluvil."

"Tak tomu skutečně bylo," trval jsem na svém. "Chtěli rozbít Československo, a podařilo se jim to. Brazilci nám také dělali naschvály, ale jejich leteckým provokacím jsme za půl roku udělali rázný konec. Čekal jsem jen na pádnější důvod než pár vysklenýchoken. Brazilci nám jej ale brzy poskytli."

"Oni pak drze tvrdili, že se bomba z jejich bombardéru uvolnila omylem a dopadla jen na stodolu na severu Nového Německa, kde nikoho nezabila," otřásla se Gerta. "ale když tu zprávu hlásili, začala jsem balit věci a přichystala se s Christinkou k odchodu do podzemní dráhy. Vypadalo to na válku - na kterou jsme nebyli moc připraveni."

"Pozval jsem na to mezinárodní komisi OSN," pokračoval jsem. "Když nepřijela, oficiálně pro nepatrnost incidentu, varovali jsme Brazílii před pokračováním přeletů jejich bojových letadel nad územím Nového Německa poslední diplomatickou nótou. Jmenovitě jsme rádiem důrazně varovali jejich letce. Slibovali jsme jim, že na neobydleném západním konci ostrova pro výstrahu odpálíme jednu Q-bombu z války Němců proti obyvatelům Q-Země."

"Brazilci naše varování ignorovali, místo toho zahájili ozbrojenou invazi," dodal Kurt. "A tak jsme tu bombu odpálili. Neměla ani dvacetinu plného náboje, i tak to byla strašná rána - vyrážela okenní tabulky až deset kilometrů daleko, pár jich to odneslo až v Berlíně."

"Však také ta ukázka Brazílii - a asi celému světu - stačila!" komentoval nadšeně Jirka. "Měli jste tenkrát číst naše noviny! Nové Německo rozpoutalo atomovou válku! Ruce pryč od Brazílie! Smrt německým fašistům!A do toho obrázky zmasakrovaných brazilských dětí..."

"...které byly podvržené," pokračoval jsem suše. "Pásmo zkázy až do Brazílie nedosáhlo, její pobřeží je dál než Berlín. Přesáhlo v těch místech okraje Nového Německa jen o dva-tři kilometry, tedy v rámci našeho pobřežního pásma. Ale brazilská invazní flotila byla v pásmu zkázy celá a přečkaly to jen velké lodě. Ze všech brazilských bombardérů, nacházejících se nad územím Nového Německa, se nevrátila ani tříska. Díval jsem se na to z dálky dalekohledem. Torzní pole letouny zmuchlalo jako papírové vlaštovky a změnilo je v ohnivé koule. Nejbližší vtáhlo do sebe, na zbylých přivedlo k výbuchu bomby a rakety. Totéž postihlo helikoptéry, přelétávající naše pobřeží. Explodovaly a skončily v moři. Nejhůř dopadl mariňácký výsadek na otevřených invazních člunech. Torzní pole ty lidi popadlo a semlelo jako mlýnkem na maso. Nepřežil to nikdo."

"Však také skoro celý svět protestoval!" liboval si Jára.

"To přece víme! Média rozpoutala po celém světě ukázkovou hysterii," stěžoval jsem si. "Nikoho nezajímalo, že Q-bomba má s nukleární bombou společnou jen sílu, ale nezanechává nebezpečnou radiaci. Použili jsme ji na vlastním území, přitom nikomu z Němců neuškodila. Brazilské námořníky jsme včas varovali. Věděli, že se v našich pobřežních vodách, stejně jako letci nad naším územím nacházejí protiprávně. Ničivá síla bomby nepřesáhla hranice našich pobřežních vod, takže jsme odrazili brazilskou stížnost u OSN, že jsme se dopustili agrese. Naše odhodlání ale přineslo ovoce. Brazílie přelety letadel nad námi zastavila a od té doby se nenašel nikdo, kdo by nás vojensky ohrožoval. Hovořilo se s vážnou tváří o zbrojních inspektorech a dokonce o kontingentu mírových sil OSN, který by na území Nového Německa dohlížel na dodržování zákazu výroby a skladování Q-zbraní, ale když jsme pro jistotu pohrozili světu kumulativním efektem našich bomb a možností zničení světa, byl to konec siláckých vyhrůžek."

"Mělo by to takové efekty?" chtěl vědět Jirka.

"Raději jsme to trochu přehnali," usmál jsem se. "Což o to, pěknou vlnu by to vyvolalo, ale aby zametla celý svět, to jistě ne. Nejvíc asi zapůsobilo, když jsme v mapě světa zamodřili skoro celé Spojené státy. Když si i ty rozmyslely otevřenou akci, nastal konečně klid."

"Proč tedy proti vám vyhlásilo OSN hospodářské sankce?" zeptal se Jára.

"To nechápu," odvětil jsem. "Vina byla od začátku zřejmá. Agresorem byla Brazílie, my jsme se jen bránili. Ale i ty sankce se minuly účinkem. Nové Německo je hospodářsky soběstačné - s výjimkou elektroniky, která nás nebolí. Blokádu našich hranic jsme respektovali. Přerušili jsme provoz na našem jediném letišti Nový Berlín, uzavřeli přístav - a klidně jsme vyčkávali, až okolnímu světu dojdou zásoby küfferlinu."

"Já vím, ten lék to rozhodl," souhlasil Jára.

"Ano. Po vleklých debatách se zástupci světa na půdě OSN dohodli sankce odvolat pod podmínkou věrohodných záruk, že Q-bomby zničíme."

"To by bylo pro Spojené národy snadné zakázat zbraně, které nikdo na světě mimo vás neumí vyrobit!" odfrkl si Jára.

"Jistě," usmál jsem se. "Zákazu bychom se ale museli podvolit. My jsme se mu ke zděšení světové veřejnosti - vzepřeli."

Vytáhl jsem videokazetu se záznamem jednání v New Yorku krátce po rozdrcení brazilské invaze, aby kluci viděli, co jim česká media zatajila. Kluci kromě němčiny uměli i anglicky, ani jsem jim to nemusel překládat.

Profesor Maxmilián Hurtig, náš vyslanec v OSN, před Radou OSN prohlásil, že jsme naše prostředky použili výlučně na vlastním území, takže nařčení z agrese proti cizímu státu důrazně odmítáme. Každý stát má právo se na svém území bránit. Vyslání mírových sil OSN postrádá důvod, budeme je proto chápat jako agresi a postavíme se jim na odpor. Naopak od OSN i od Brazílie žádáme omluvu za vměšování agresí i neopodstatněnými hospodářskými sankcemi.

Takovou diplomatickou ofenzívu od nás svět nečekal.

"Nejen použití Q-bomby, ale už samotná existence takové zbraně ohrožuje všechny země světa! To nemůže být vnitřní záležitost jednoho státu!" hřměl do mikrofonu delegát Brazílie za souhlasného pokyvování hlavami ostatních.

"Q-bomba v Brazílii nikoho neohrozila," trval na svém Hurtig. "Odpálili jsme ji na našem území a byla spočítaná jako slabá, vždyť nezranila ani žádného Němce. Spousta států prováděla a provádí na svém území nukleární pokusy - Spojené státy v Nevadě, Rusko v Semipalatinsku, Čína v pouštích, Francie na atolech Mururoa - přitom to jsou pokusy podstatně nebezpečnější o radioaktivní zamoření. Po našich bombách žádné nezůstává. Jedinými oběťmi byli včas a dost důrazně varovaní piloti brazilských letadel a námořníci, kteří nerespektovali naše hranice. Nešlo o zákeřnou ani o neopodstatněnou akci. Vina je plně na straně Brazílie. Vyslali jste na naše území vojenská letadla a do našich vod své válečné lodě. Po první bombě, která spadla na naše území, nemůže tvrdit, že o nic nešlo. Kdo je tedy agresorem?"

"Nové Německo hrozí tyto příšerné zbraně použít kdekoliv po světě!" bránil se Brazilec. "Tím nepřípustně ohrožuje všechny státy světa!"

"To není pravda," nedal se Hurtig. "Máme válek nad hlavu a válčit nechceme. Zrušili jsme armádu, válečné letectvo i námořnictvo. Jedinou ozbrojenou sílou Nového Německa je policie. Uvědomte si, Němci prohráli válku s mimozemšťany a museli se vrátit na Zem, ale zbraně jim zůstaly - a nejsou to vánoční prskavky. Doporučuji vám proto, respektujte nás! Nemáme vůči žádnému sousednímu státu územní ani jiné požadavky, kromě jediného: nechte nás na pokoji. Kdo se nám ale postaví, tvrdě narazí. Omluvte se za vaše akce a všechno bude v pořádku."

"Mrtví byli výhradně na naší straně - a ještě abychom se omlouvali?" vyskočil Brazilec. "Proč se neomluvíte vy nám?"

"Omlouvat se musí agresor, ne napadený," řekl Hurtig. "Tady je přece jasné, kdo je kdo. Vyslali jste na naše území svá válečná letadla a začali shazovat bomby. Zahynuli sice jen vaši lidé, ale během agrese na našem území."

"Nebudeme se vám omlouvat!" trval na svém Brazilec.

"Nemusíte," souhlasil Hurtig. "My se vám ale ani nemáme zač omlouvat. Bombardovat jste začali vy, my jsme se jen bránili. Postačí nám omluva od OSN. Na té ale trvat musíme, její rezoluce nás obvinila z neoprávněného použití síly."

"K té rezoluci se připojily všechny státy světa," ujistil nás suše generální tajemník OSN. "Celý svět se na ní shodl!"

"To neznamená, že jste v právu. Proč tedy netrváte na svém - včetně dosavadní blokády našich hranic? Nové Německo se v právu cítí a neoprávněnou blokádu vydrží."

"Blokádu jsme se přece dohodli zrušit," přispěchal s odpovědí generální tajemník.

"Ponecháváte ale v platnosti odsuzující rezoluci. Žádnou milost od Organizace Spojených Národů nechceme, trváme na tom, že se křivda stala nám a žádáme vás přehodnotit podstatu věci. Pokud blokádu našich hranic zrušíte jen jako formální důkaz vaší dobré vůle, budeme ji dodržovat sami - jako výraz spojitosti s odsuzující rezolucí."

"Byli byste prvním státem světa, který souhlasí s hospodářskými sankcemi proti sobě!"

"Nejde o hospodářské sankce, ale o princip," odpálil ho Hurtig. "Buď jsme se bránili neoprávněně a pak by byly hospodářské sankce i blokáda na místě. My to ale vidíme jinak a žádáme nejen zrušení nepřátelských akcí proti Novému Německu, ale i omluvu."

"To byste byli naopak prvním státem světa, kterému by se OSN omlouvala!"

"Ceníme si více spravedlnosti než hospodářských výhod, poskytovaných jen z milosti. Na omluvu máme morální nárok. Ostatně - nebyli bychom první, komu OSN ublížila."

Jednání s OSN tak dočasně uvízlo na mrtvém bodě. Hurtig půdu OSN opustil, vrátil se do Nového Německa a to se celému světu uzavřelo. Svět vydržel vzdorovat skoro rok. Na půdě OSN se jednalo dál, ale americké návrhy na odstrašující klasické nálety na Nový Berlín žádné příznivce nenašly, všichni si pamatovali naši mapku. Na výhrůžky jsme nedali.

Na internetu se občas objevily zprávičky, podobné vychloubání nerozumných německých mladíků, že by v případě útoku mezinárodních sil na Nové Německo mohla "...nějaká Q-bomba srovnat se zemí sídlo OSN i s New Yorkem, případně i jiná města."

Ty vyhrůžky vypadaly v pubertálním slovníku nezletilců neškodně, ale - svět věděl, že máme pečlivě schované nějaké Q-bomby od konce války s mimozemšťany. Neznali jejich počet - měli jsme jich zpočátku pětadvacet - ale dobře si pamatovali, jak nečekaně se moje soukromá helikoptéra objevovala kdekoliv na světě a také, jak jsem dvakrát dorazil přímo z Q-Země do Washingtonu před Bílý Dům autem. Na všech těch místech by zřejmě znamenala Q-bomba nepředstavitelnou katastrofu. Kdo nevěděl, že tu možnost už dávno nemáme, musel se té hrozby zaleknout.

"Díky Bohu za presidenta Spojených států!" uzavřel debatu Kurt. "Dlouho mu to trvalo, ale nakonec se odhodlal k rozumnému kroku."

"To už známe," mávl rukou Jirka. "Přiletěl k vám do Nového Berlína a dojednal mír. Pro vás to byla snadná dohoda, splnil vlastně všechny vaše podmínky."

"O to nám šlo," usmál jsem se. "Vyložili jsme mu, že světu nic jiného nezbývá. Obvyklé silové řešení se všem zdálo plným právem riskantní, omluva OSN byla přijatelnější a jemu nakonec připadla gloriola mírotvůrce. Možná se mu zalíbila, takže se později věnoval mírovému procesu ještě víc. Za tu snahu pak právem získal Nobelovu cenu míru. Přejme mu ji!"

"Pro OSN to ale byla hořká pilulka," komentoval to Jirka. "Poprvé se musela omluvit!"

"Nešlo o pilulky, ale o principy," podotkl jsem. "Museli jsme od světa získat přiznání, že jsme byli v právu. Nemohli jsme od nikoho přijmout milost, kterou by nám znovu a znovu předhazovali."

"To přiznání bylo ale vynucené vydíráním..." zamračil se trochu Jára. "To se vám to jednalo, když se ve světě začaly rozmáhat nemoci, jakmile došel küfferlin. Nikdo nespočítal, kolik lidí to stálo život - to snad byla příliš velká cena, ne?"

"Byla," přikývl jsem mu. "Šlo o maličkost - kdo měl ty lidi na svědomí. My? Trvali jsme na právu a domáhali se spravedlnosti. Nebo politikové v OSN, kterým šlo hlavně o prestiž?"

"Nebyli jste vždycky spravedliví, uznej to, tati!" dorážel na mě Jára. "Nepochopím, jak jsi mohl vyhlásit amnestii na válečné zločiny Hitlera a jeho bandy zločinců!"

"Hitlera jsem osobně zastřelil," připomněl jsem mu. "Spolu s jeho nejbližšími kumpány."

"To bylo v boji, ale pak jsi navrhl tu amnestii..."

"Myslíš si, že byla ode mě chyba, postavit se proti jejich spravedlivému potrestání?"

"Samozřejmě! Já to nechápu, nepochopím a nechci chápat! Schvalovat genocidu Židů je přece zvrhlost, uznej!"

"Já ji neschvaluji. Necháš si to aspoň vysvětlit?"

"Myslíš, že mě dokážeš přesvědčit?" pochyboval.

"Myslím. Kdybych tu amnestii neprosadil, zvolila by většina Němců raději smrt v cizím světě než návrat na Zem. Pak by s vinnými zbytečně zahynuli i nevinní, kteří se narodili po Druhé světové válce a s válečnými zločiny Němců na Zemi neměli nic společného. Nebyla to snadná kalkulace. Němců, kteří mohli mít hříchy na Zemi, bylo původně necelých pět tisíc. Mnozí z nich navíc padli ve válce s hlavonožci. Kvůli zbylé hrstce by zahynul milion lidí - to by přece bylo kruté. Amnestie to vyřešila jednou provždy, na nic víc nebyl čas. Šlo o milion životů. Proto jsem ji zvolil. I když sám lituji, že někteří darebáci nebyli potrestáni."

"Zločiny Němců na Q-Zemi se nepočítají?" namítl Jára. "Ani ten milion mladších přece nebyli samí nevinní!"

"Za těmi udělali čáru hlavonožci," ujistil jsem ho. "Když to dokázali oni, nebyl důvod se tím zabývat. Tlustá čára za minulostí - a mír. Bylo to jen jedno z mnoha možných řešení. Trvám na tom, že jsem zvolil správně. Němci žijí v míru, nikomu neškodí a pevně věřím, že se válka opakovat nebude. Přijela k nám nedávno výprava novonácků ze starého Německa a chvíli na posvátném místě, kde padl Vůdce Hitler, hajlovala. Od zdejších Němců pak dostala v nejbližší hospodě nakládačku a policie ji postrkem vypakovala, aby nám nezaváděla fašistické móresy. Zdejší lidé se zkrátka změnili. Neznali Hitlera jen ze starých dokumentů, ale osobně, většina mu dlouho věřila. Pochopili ale, že mír je lepší než nacismus a dobývání světa."

"S novonácky ti to naše noviny uznaly - jako jediné dobré, co jsi tu udělal," přiznal Jára.

"A vidíš, to jediné mi uznaly neprávem. Já jsem se o incidentu dozvěděl až ve chvíli, kdy viníci seděli v letadle letícího do starého Německa. Schmidkeho policie je vyprovodila i beze mne, dobře věděla, co má dělat."

"Schmidke je ale tvůj ministr policie, ne?"

"Je - ale k zajištění klidu a pořádku mě nepotřebuje," ujistil jsem ho. "Schmidke má vlastní hlavu a rozum. Policii má v tak perfektním stavu, že by mu ji mohla většina států světa závidět, ale to je jeho zásluha, ne moje. Já mu v tom jen nepřekážím, dokud dodržuje zákony."

"Prý to byl generál Wehrmachtu..."

"Ve Wehrmachtu sloužili všichni zdejší Němci nad šestnáct let," usadil jsem ho. "Tady Kurt také. Důležité bylo, jak se zachovali v rozhodující chvíli. Ti, co jsou tady, šli se mnou proti Hitlerovi. Hitler a jeho nejvěrnější padli, gestapáci se ze zásady nevzdávali a museli jsme je pobít, vojáky věrné Vůdci jsme tam nechali a zlikvidovali je hlavonožci. Když si to v hlavě nestranně přebereš, šli se mnou jen slušní Němci. Kolik mezi nimi mohlo být lumpů? Jeden - pět? I kdyby sto, co je to proti milionu? Trvám na tom, že to už nikdo nevyšetří a není k tomu ani důvod, opakovat se to nemůže."

"Upřímně řečeno, nadávali ti všude na světě," posteskl si Jirka. "Někteří ti nadávají dodnes."

"To je pochopitelné," utěšoval jsem ho. "Nebyli to jen Brazilci, kdo mlsně pošilhával po bohatství Nového Německa. Tisíce řečníků na demonstracích po celém světě plamenně žádaly splnění morální povinnostiNěmců spravedlivě se rozdělit se všemi zeměmi - jako kdyby se to nestalo tím, že rostliny z paralelního světa dnes živí většinu lidstva a naftovníky od hlavonožců odstranily příčiny ropných krizí a získávají pro celý svět ekologicky čistší energii."

"O tom víme," přikývl Jirka. "Jiní radikálové měli zase výhrady ke tvým celním bariérám a nedostupným vízům. Podle nich to z Nového Německa učinilo nejuzavřenější stát světa."

"Tím se nelišíme od Spojených států, kterým nikdo nic nevyčítá," připomněla mu Gerta.

"Nové Německo nemělo jiné východisko," dodal jsem. "Rok po našem návratu jsme zažili nájezd radikálů, protestujících proti našemu monopolu na küfferlin. Nepomohlo vysvětlení, že se té choulostivé lékařské rostlince daří jedině na polích Nového Německa, všude jinde hyne. Nepomohlo ujišťování, že pěstujeme küfferlin kde se dá, dokonce i v truhlících pod okny, s výjimkou lesů Nového Německa."

"Tam rostou stromy z paralelní Země a na jejich ochraně se vzácně shodly všechny státy," dodal rychle Kurt. "Kdo by si na to nepamatoval? Küfferlin patří všem! Küfferlin patří všem! skandoval dav rozvášněných turistů - a házel zápalné láhve na naše policisty. Davy pokojných demonstrantů rabovaly obchody, zejména lékárny, došlo k mnoha zraněním, demonstranti se pokusili zapálit i chráněný mimozemský les - naštěstí neúspěšně. Po dvou dnech policii nezbylo nic než jednat tvrdě. Schmidke dal prověřit všechny turisty, odebral pasy všem, u koho policie našla hořlavinu, zbraně nebo drogy a kdo se podle videozáznamů účastnil rabování a násilností - a dal je vyhostit. Vysloužil si celosvětovou nadávku "novofašista", ostatní turisté na protest proti policejní zvůli sami odjeli, počet cizinců v Novém Německu poklesl pod tisíc, ale situace se uklidnila."

"To mi zajistilo vítězství v následujících volbách," dokončil jsem. "Ačkoliv mi protivníci vyčítali kdeco od falešné mírnosti po škody způsobené hoteliérům zaplašením pravých turistů, málo platné, Němci mají rádi pořádek. Vandalové jim ho přišli rozbít a nemohli se divit."

"Ty se Schmidkem souhlasíš?" vyčkávavě se optal Jára.

"Proč bych nesouhlasil?" opáčil jsem. "Se Schmidkem se kamarádím. Chytili jsme se jen jednou, to když dal popravit vojenského velitele Drážďan obrsta Hanekeho. To byl generálem Wehrmachtu a hájil se tím, že toho darebáka za prokázané zločiny, zejména za nezákonné popravy Němců, odsoudil řádný vojenský soud. Dal jsem mu tenkrát kapky, že vojenské soudy musí skončit a okamžité provedení trestu smrti také. Uznal to, od té doby vede civilní policii a dodržuje civilní zákony. Možná trochu puntičkářsky, ale nemám co mu vyčítat. Přeber si to nezaujatě. Jeho pojetí spravedlnosti bylo přesně podle tehdejších německých zákonů - a nebyly to vyloženě nespravedlivé zákony, jako jiné. Obrst Haneke dával popravovat Němce bez soudu, Alfréd mu poskytl aspoň vojenský soud s možností obhajoby. Připočti si k tomu, že se Haneke chystal bombardovat Nový Berlín Q-bombou a zjistíš, že Schmidke nebyl vrahem ani podle dnešních měřítek. Opakuji, není mu co vyčítat."

"Ničivé demonstrace nám paradoxně pomohly," usmál se při té vzpomínce Kurt. "Nikdo ve světě pak nemohl protestovat proti zavedení pořádku do cizineckého ruchu. Turisté dnes do Nového Německa přijíždějí výhradně jako turisté. Koho policie přistihne na hranici se zbraněmi nebo s drogami, nebo nemá finanční prostředky na pobyt, nedostane se dál."

"Vracíte víc turistů, než je ve světě obvyklé," připomněl Jára. "A kdekdo ve světě vám nadává do rasistů!"

"To jsou ale jen nadávky," odmítl jsem to. "Ohledně Nového Německa bylo už několik zasedání Rady bezpečnosti OSN, konference ani nepočítám. Všechno máme podložené a zatím jsme se vždycky obhájili."

"Přesto platíte ve světě za rasisty."

"Proč?" podíval jsem se na něho. "Že nerespektujeme povinný podíljiných ras, jak nám nedávno vyčetly Spojené státy? Původně tady bylo homogenní německé obyvatelstvo. Časem se tu usadilo i pár set přistěhovalců. V prvních letech s tím byly problémy, nebylo zpočátku jednoduché přesvědčit Němce o rovnosti ras, ale i to se časem usadilo. Chyba nebyla jen na straně Němců. Pověst o našem bohatství přilákala spoustu zlatokopů. Nové Německo není tak rozlehlé, jeho hospodářství nezávisí na průmyslu, spíš na zemědělství, museli jsme tedy chránit zemědělskou půdu i omezením přistěhovalectví, i když to zdvihlo ve většině zemí bouři odporu, někdy i nefalšovaného."

"Právě!" zdůraznil Jára. "Vyhazovali jste cizince, kteří neměli kam se vrátit. Prý vůbec nerespektujete uprchlíky."

"Museli zrovna k nám?" odrazil tuhle námitku Kurt. "Co k nám lákalo uprchlíky z Asie? Zejména když je všude ujišťovali, že tady vládnou rasisté? A přece přijížděli a přijíždějí - loděmi i letadly, i když je to pro některé cesta na opačný konec světa. Dáme žadatelům sedm let na adaptaci, to je víc než dost. Zajistíme jim ubytování v garsonkách, případně i ve větších bytech, pomáháme jim najít práci. Nedostávají podporu, ale zasloužené platy, v zaměstnanosti máme naštěstí pořádek. Kdo se ale neživí poctivě, dostane brzy zdarma letenku na kterékoliv letiště světa, které si sám vybere. To je snad v pořádku, ne?"

"Zakazujete lidem mít děti!" vypálil Jára nejtěžší kalibr.

"Omezování porodnosti je nutnost," opravil ho Kurt. "Rodiny s dvaceti dětmi tady nejsou žádoucí. Kdysi se Němci na Q-Zemi množili jako králíci. Hitler pro svou armádu potřeboval vojáky, aby získal světovládu nad starou Zemí, proto měly německé ženy až pětadvacet dětí, ale k čemu to vedlo? K zabírání dalších a dalších území místních obyvatel a k jejich vyvražďování. Na oplátku málem vyvraždili oni nás. Uvědom si, podařilo se nám prodloužit věk natolik, že vedle sebe žije i pět generací. Podporujeme proto jen rodiny do dvou dětí, více než tři děti nejsou žádoucí. Tvůj táta získal od hlavonožců brudete, rostlinu geneticky vytvořenou pro antikoncepci lidí, která navíc odstraňuje měsíční problémy žen. Exportujeme jejich šťávu do celého světa. Co si chceš ale myslet o rodině, která k nám přijede s pěti nezaopatřenými dětmi a hned po příjezdu si zadělá na další? A navíc děti neposílá do německé školy, ale krást? Když krade i hlava rodiny, divíš se, že je vrátíme domů všechny?"

"Vracet uprchlíky do totalitních zemí pro kostku másla ukradenou v obchodě je nelidské," trval na svém Jára.

"Nevracíme je přece zpátky," upozornil jsem ho. "Dáme jim možnost zvolit si kterékoliv letiště na světě. Jedinou podmínkou je, že si na konzulátu příslušné země vyjednají přijetí. Telefony jim platíme a žádné další potíže jim neděláme."

"Když je ale nechtějí nikde jinde, posíláte je tam, odkud utekli - a tam si na nich obvykle místní totalitní systém pěkně smlsne!"

"Když je nechtějí nikde jinde," opakoval významně Kurt. "Domovský stát je přijmout musí a že si na nich smlsne? Máš pravdu, ale není to jejich smůla, že zloděje nikde nechtějí? Za Hitlera byla za krádež bez milosti kulka. To už dávno neplatí, ale o zloděje zájem nemáme, ani o vyděrače a nájemné vrahy. Trest smrti nemáme, ale přísné tresty ano, to je snad v pořádku. Vyhoštění je často pro cizince mírnější než trest pro Němce."

"To je divné..." zarazil se Jára. "Tvrdili nám ve škole, jak jste ke zločinům benevolentní. Prý tu máte samé amnestie, jediné vězení, navíc poloprázdné - pravý ráj zločinců!"

"Amnestii jsme si snad vysvětlili," zamračil jsem se. "Týkala se zločinů přes padesát let starých a byla jediná. Amnestie by měly napravovat selhání soudů, případně přehnanou tvrdost zákonů. Soudy Nového Německa soudí spravedlivěji než dříve, amnestie tedy nepotřebujeme."

"Prázdné vězení může znamenat, že tady nemáme zločince, nemyslíš?" usmála se Gerta. "Navíc, jak vám mohli zdůraznit, ve vězení sedí převážně cizinci, než je vyhostíme. To se dá vyložit opět dvěma způsoby - buď jako diskriminaci cizinců, anebo že místní lidé prostě - nekradou..."

"Vážně, kluci," pokusil jsem se to uzavřít. "Tady se nekrade, to je fakt. Nezastávejte se zlodějů a proboha se k nim nezkoušejte přidat. To bych vám ani já nepomohl."

"Ani ty?" podívali se na mě vyčkávavě.

"Zákony tady platí pro každého," usmál jsem se. "Kdybych se zastával zlodějů, vadilo by to každému. Zkorumpovaný starosta by na svém místě dlouho nevydržel. Na funkci nelpím, její výkon je pro mě spíš čestná povinnost. Co bych ale byl za člověka, abych porušoval zákony, které jsem sám pomáhal tvořit?"

"Tebe by měli slyšet naši politici!" vyhrkl Jára.

"Pro některé by dodržování těch zásad znamenalo pohromu, což?" usmála se Gerta.

"No Jéžiš!" vyhrkl Jirka. "V Čechách by bez imunity nemohli žít!"

Teď se asi trochu divili Wernerovi, ale viděli, že to kluci myslí vážně a upřímně.

Slavili bychom to snad až do rána, kdyby se Wernerovi nerozloučili a nešli spát.

*****

Ráno mě před svítáním začaly budit dvě nepříliš šetrné ruce.

Ohnal jsem se jako po mouše, ale bolestné zaúpění mě důkladně vytrhlo ze spánku. Před mým lůžkem ležel naznak Jirka a vytřeštěně na mě zdola koukal.

"Co tady děláš?" vyhrkl jsem na něho.

"Tati... c...c...co t...to bylo?" jektal v šoku zubama.

Musel jsem se trochu usmát. Došlo mi, co se stalo.

"Nemáš mě budit," pokáral jsem ho. "Kdybys se mnou takhle zatřásl krátce po válce, už bych tě musel křísit. Naštěstí jsem to používal naposledy před deseti lety."

"Co... co to ale bylo?" opakoval celý roztřesený.

"To bylo quro, nástroj mimozemšťanů. Už jsi to přece viděl. Před vámi jsem tím kdysi kroutil skleněné láhve, pamatuješ se?"

Podal jsem mu ruku a pomohl mu vstát.

"Jako kdybych se dotkl elektrického rejnoka!" otřásl se. "To byla ale šlupka! Musíš mít v sobě nejmíň pět set voltů!"

"To byl omyl," ujistil jsem ho. "Quronemá s elektřinou nic společného a neměří se na volty. Je to nástroj i zbraň, záleží na mně, jak to použiji. Dostal jsem to kdysi od Uaxio, abych mohl zabít Nordena. Nesmíš mě takhle znenadání budit, ve spánku jsem nebezpečný. V plné síle to naprosto spolehlivě zabije slona i nosorožce. Kdyby se mi přitom nedejbože zdál sen, že se bráním bandě nepřátel, mohl bych tě zabít. A to bych jistě nechtěl, věř mi."

"Tak ona se tě máma nebála zbytečně?" díval se na mě.

"Mámu varoval váš pes," vysvětloval jsem mu to. "Zvířata mívají pozoruhodně správné instinkty. Když máma viděla vaši obrovskou dogu s kňučením couvat pozpátku do tmy, začala mě brát vážně - do té doby mě brala jako otrapu."

"Proto ti říkala Pekelník," řekl potichu.

Zamračil jsem se. Takové nařčení se mě trochu dotklo.

"Quro není dar pekla, ale hlavonožců," opravil jsem ho. "Přiznám se, byl to důvod, proč jste museli vydržet tak dlouho u mámy v Čechách. Nechtěl jsem vám ublížit ani nechtěně. Tady si ale na to zvykneš. Už proto, že ti ten dar chci dát také a pak už ti neuškodí."

"Aby se mě také báli psi?" otřásl se.

"Když se budeš ovládat, pes si toho nevšimne. Jinak je to velice šikovný nástroj a budeš jej potřebovat."

"Kdybych to věděl..."

"...polekal by ses?" usmál jsem se na něho.

"No, tati, já jsem věděl, že máš něco nezvyklého od mimozemšťanů, to ano," snažil se přede mnou nějak ospravedlnit, "ale že jsi ty sámtakhle předělaný..."

"Chci to nabídnout vám oběma," opakoval jsem. "Neboj se, nejprve vám vysvětlím, co to obnáší, dám vám dost času na rozmyšlenou, ale pevně doufám, že neutečete jako králíci. Vždyť jsem říkal, že se na vás spoléhám."

"Však jsem tě taky budil, kdy začneme s učením," otřásl se ještě, ale zřejmě se už vzpamatoval.

"Takhle brzy po ránu?" rozesmál jsem se.

"Ty bys vydržel čekat ještě hodinu? Po slibu, že nás naučíš - mimozemské vědomosti?"

"Času dost," zarazil jsem ho. "Rozhodnete se až příští týden. Nejprve si prohlédneme Nový Berlín, půjdeme se podívat na skleníky, vezmu vás i do Nordenovy pevnosti..."

"Místopis bych odsunul na později," zamračil se Jirka. "Učení je snad přednější, ne?"

"Naopak," vrtěl jsem hlavou. "Učení počká, do té doby využijeme čas zábavněji."

"Proč až za týden?" umlouval mě Jirka.

"Protože jsem ti slíbil čas na rozmyšlenou."

"To se snad týká toho... qurose to jmenuje?"

"Nejen toho," řekl jsem vážně. "Vzpomeň si, slíbil jsem vám mimozemské vědomosti, ale ne, že vás budu učit jako v pozemské škole. To je něco úplně jiného."

"No, možná... Jak to chceš dělat?" zajímalo ho.

"Chceš to vědět sám, nebo až k tomu přibereme Járu?"

"No, jistěže raději všichni tři," ujistil mě. "Ale Jára ještě spí. On není tak..."

"...netrpělivý. A má pravdu. Budete si to muset pořádně promyslet. Doufám, že neutečete na první nesnázi, ale nic obyčejného to nebude, věř mi."

Ustrojil jsem se a spolu s Jirkou jsme šli vzbudit Járu.

Ukázalo se, že Jára spal lépe, ale když se vzbudil, byl do učení také celý žhavý. Oba se na mě vrhli jako hejno komárů.

"Počkejte, nevíte ještě, oč jde," krotil jsem je. "Až vám to řeknu, možná utečete oknem."

"To bys nás, tati, krutě podcenil," kasal se Jára. Jirka naopak mlčel v tušení nesnází. Měl pravdu.

"Nemám pro vás ještě všechno připravené," vysvětloval jsem jim. "Když mi hlavonožci nabízeli to co já vám, měli to připravené pro jiné. Já jsem musel začínat od začátku a protože jsem si nebyl jistý, kdy přijdete, začal jsem teprve včera večer."

"S čím jsi začal?" zarazil se Jára nechápavě.

"Podívejte se!"

Rozepnul jsem si košili. Pod levou klíční kostí jsem měl nádor velikosti vlašského ořechu, kůže tam byla vyboulená a zarudlá.

"Co to tam máš?" vyhrkl Jára zaraženě.

"To bude pro vás dva," usmál jsem se. "Klonuji si to přímo na sobě, ale protože je to dvojité, je to trochu větší."

"Co to je?" přidal se trochu rozechvělý Jirka.

"Tři nové orgány, každý dvojmo," řekl jsem vážně. "Dva z nich se implantují přímo do mozku - paměť a tacuky. Třetí se připojuje na krevní oběh, na hlavní tepnu u srdce. Nebojte se, umím to udělat. Získáte tím vlastnosti, kterými se liším od ostatních lidí. Paměť vám rozšíří duševní obzory - jednak urychluje myšlení, za druhé vám ji dám už naplněnou mými vlastními vědomostmi, tím slibovaným mimozemským vzděláním. Stejně tak mi kdysi předávali potřebné znalosti hlavonožci. Druhý orgán se jmenuje tacuky, dodává se rovněž do mozku a bez něj by ta operace ani nebyla možná. Způsobí, aby tělo implantovanou tkáň neodvrhlo, ale hlavně, aby se vám rychle a bez jizev hojily rány. Samotnému mi ta vlastnost několikrát zachránila život, také vám bude užitečná. Třetím orgánem je quro. Budeme je potřebovat k ovládání přístrojů. Ten orgán není elektrický, ale jeho principy pochopíte, až vám implantuji paměť. Dá se používat i jako účinná zbraň - ale jenom kvůli ní bych vám to nedával. Rozuměli jste mi?"

Rozuměli, ale byli z toho - celkem pochopitelně - dost vyšinutí.

"Proto jsi říkal, že nám dáš čas na rozmyšlenou," odtušil tiše Jirka.

"Proto - a také protože ty orgány ještě nedozrály," přikývl jsem. "Musím je donosit, než budou životaschopné. Mezitím si to vy dva řádně rozmyslíte. Budete to mít jednodušší, já jsem na rozmyšlenou dostal jen pár minut."

"A kdybychom se rozhodli, že ne?"

"Budu vás respektovat," kývl jsem. "Sám dobře vím, jak vážné rozhodnutí to je. Kdybyste to odmítli, zlobit se na vás nebudu. Mělo by to ale pro vás jeden háček. Nemohli byste se asi nikdy setkat s mimozemšťany."

"Ty se chceš - vrátit na Q-Zem?" vyhrkl náhlým pochopením Jára.

"Ne," zavrtěl jsem hlavou. "Slíbil jsem jim, že se tam bez pádného důvodu nevrátím a já sliby neruším. Až pochopíte principy konvertoru, poznáte, že to s Nordenovou technikou ani nepůjde. Není těžké propojit paralelní prostory, nachází-li se konvertor v tom - řekněme vyšším. Časem to pochopíte trochu jinak, ale teď vám to stačí. Proto se Zemí navazovali spojení jen hlavonožci, proto musely být i Nordenovy stroje u nich. Opačný směr působení je teoreticky možný, ale energeticky náročnější a musí k tomu být nejen jiný konvertor, ale především jinak umístěný."

Samozřejmě jsem netušil, že tu obrovskou, bájnou věž s konvertorem nahoru jednou na vlastní oči uvidím, i když v úplně jiné situaci...

Na Zemi kdysi tato věž také stála - dnes jí říkáme Babylonská. Nestavěli ji tenkrát lidé, jen si na věky zapamatovali, že pravým stavitelům nikdo z nich nerozuměl - ani slovo...

"Takže to od nás nepůjde?" nedůvěřoval Jirka. "Chceš stavět něco nového, silnějšího?"

"Pokud to nebude opravdu nutné - ne," odmítl jsem to. "Uvažujte trochu! Q-Země je od nás, obrazně řečeno, nahoru. Proto je nám nedostupná. Ale což zkusit jít na opačnou stranu, dolů? Tam to přece zvládneme!"

"Kam by to ale bylo?" zděsil se Jára.

"Nevím," opáčil jsem. "Uvažuji o tom zatím teoreticky, ale uvažuji o tom dlouho. Přírodní zákony mezi paralelními vesmíry nemusí končit u nás a Q-Země. Zkusíme se tedy probourat dolů - a uvidíme. Zůstala nám stará Nordenova pevnost s konvertorem, přenesená z Q-Země. Byl to šílený nápad, ani Nordenova pevnost nedokázala pracovat bezchybně, zejména když přenášela sama sebe. Přenos vysadil, na Q-Zemi zůstaly její kondenzátory - ale tak jsme dostali na Zem většinu území Berlínské oblasti. Chybí nám tedy jen kondenzátory - postavíme nové, opravíme co bude třeba a pokusíme se projít do dalšího paralelního vesmíru. Očekávám, že tam najdeme Třetí Zemi. Kdyby tam žili mimozemšťané, setkáte se s nimi i vy dva. Rozumíte?"

"Tak bys přece jen splnil slib s těmi mimozemšťany, ale..." nedokončil Jirka.

"A bez těch úprav by to nešlo?" zkusil smlouvat Jára.

"Možná šlo," přikývl jsem. "Ale uznejte, bez vědomostí tam nebudete nic platní a bez qura budete hrozně pomalí a zranitelní. Musel bych si najít jiné parťáky a vás bych tam vzal, až to bude prozkoumané a bezpečné. Možná to bude bezpečné od začátku, to teď ale nevím. Chtěl bych jít na první průzkum s pořádnými chlapy."

Byla to rukavice hozená oběma do tváře. Ustoupit - nebo přijmout?

"Tati - a nemá to... nějaké vedlejší účinky?" zajímalo už zase pragmatického Járu.

"Má," odpověděl jsem vážně. "Quro umožní moc věcí, ale vyčerpává. Budete mít hlad a budete hubnout. No, někdy je to užitečné... člověku nehrozí nadváha ani pivní pupek. Musíte se ale naučit dokonale krotit své emoce, jinak zabijete každého, komu podáte ruku - a to jistě nechcete. Jinak to má kladné efekty. Až si najdete děvče a bude to vypadat vážně, přemluvte je, ať se nechá od vás předělat. Na to už mě potřebovat nebudete, dokážete to i sami. To je asi tak všechno."

"Když je to tak výhodné, jak říkáš, kolik lidí jsi už do dneška předělal?" zajímalo Járu.

"Nikoho," odtušil jsem. "Upřímně řečeno, nechce se mi dávat to do obecného používání. Sám jsem se přesvědčil, jak snadno a téměř beze stop může upravený člověk zabíjet. Ostatní neupravení lidé mají příliš velké nevýhody a upravit všechny lidi světa není v mých silách. Nemohl bych za všechny ručit, že toho nezneužijí. V běžném životě to člověk ani nepotřebuje, Kurt ani Gerta o to například nestáli, i když jsem jim to nabízel. Něco jiného je ale dobrodruh, chystající se na průzkum neznámé planety. Právě takové potřebuji a proto to nabízím vám."

"Nikdo jiný vhodný tu nebyl?" opatrně sondoval Jirka.

"Byl by, jistě bych někoho našel," ujistil jsem ho. "Vám to nabízím přednostně, protože jsem vám něco takového kdysi slíbil. Přijmete-li moji nabídku, nikoho dalšího nepotřebuji. Odmítnete-li, jistě bych si někoho našel. Možná - časem - přibereme ke spolupráci další, ale prozatím to nebude nutné."

"Já bych souhlasil... Samozřejmě když půjde i Jára," řekl Jirka a nastavil ruku.

"Pak je rodinný podnik pohromadě," plácl nás Jára.

"Ještě není, já to připravené nemám," zarazil jsem je. "Ta doba na rozmyšlenou trvá. Do příštího týdne máte volno k seznámení s místopisem Nového Německa. Zatím vám budu dělat průvodce. Pak se vás obou zeptám znovu, tentokrát definitivně."

"Co bys dělal s tím..." ukázal Jirka na bouličku, zřetelně se rýsující pod mou košilí, "kdybychom si to rozmysleli?"

"To je opravdu těžké," povzdychl jsem si. "Skladovat se to nedá jako salám v ledničce. Buď to někomu implantuji, nebo vyhodím. Počítal jsem najisto s vámi a nemám za vás náhradu, takže spíš to druhé. Začal bych se zajímat o nějaké spolehlivé Němce z místních kluků. Plány bych ale musel odložit - asi tak o rok."

"Neboj se tati," ujišťoval mě Jára. "My tě nezklameme."

*****

Pár dní jsme jezdili po novém Berlínu. Nejprve okružní jízda U-bahnem a taxíkem, pak jsem kluky posadil do svého Messerschmidtu a prohlédli jsme si ostrov Nové Německo shora. Továrna Messerschmidt vyráběla místo tryskových stíhaček hbité vrtulníky. Nakoupila pro ně mnoho francouzských patentů - ale jinak to byla vlastní německé konstrukce. Americké patenty by asi byly lepší, ale bylo na ně dlouho embargo a mezitím se tady prosadili Francouzi. Oblétli jsme ostrov dokola, jako když jsem po přesunu z Q-Země obhlížel výsledek. Nakonec jsme přistáli u Nordenovy pevnosti. Byla zdánlivě opuštěná, zarostlá plevelem a ohrazená vysokým plotem s tabulkami zákazu vstupu na soukromý majetek. Jen malá přistávací plocha byla pečlivě vyčištěná a udržovaná.

"Tohle všechno je moje," ukazoval jsem chlapcům ještě shora.

Dříve než se dotočily turbíny a zastavil rotor, vyšel ze vchodu pevnosti pan Klaus Werner, otec mého přítele Kurta. Nabídl jsem mu kdysi zaměstnání hlídače. V první chvíli mě odmítl, zdálo se mu to ponižující, ale pak to pochopil jako důležitou funkci. Nordenova pevnost bylo místo, kde jsem zajal jeho syna a tím vlastně oba zachránil.

"Jak se vám vede?" optal jsem se, když jsme se přivítali.

"Nuda," podotkl Klaus. "Tam dole je pořád znát zápach spálené izolace. No, aspoň tam už není tak cítit sirovodík."

Nechal jsem tu narážku bez odpovědi. Sirovodík z těch špatně větratelných chodeb ani za deset let úplně nevyvanul. Připomínal dávnou přítomnost původních obyvatel Q-Země.

"Brzy se do toho dáme," sděloval jsem mu. "Do příštích voleb nekandiduji, budu mít na to konečně čas."

"Nevím, nevím," potřásal hlavou Klaus. "Podle mého bys kandidovat měl. Lidi si na tebe zvykli."

"Vzkříšencibeztak rýpou, že bych toho měl zanechat," usmál jsem se. "Už jsme se dohodli. Místo mě nastoupí Kurt. Jen ať proti němu někoho postaví!"

Politická strana Vzkříšení Německamě ještě na Q-Zemi za obrovského jásotu stoupenců ve volbách porazila, ale její představitelé obnovili partajní manýry nejhoršího druhu, prosluli korupcí a navíc měli prsty v neúspěšném pokusu o ohrožení našich sousedů - Kopffüsslerů, což znamenalo definitivní vyhazov Němců z Q-Země. Důkazy se nedaly zajistit a viníci tak unikli trestu, ale náhlý obrat ve vztahu ke Kopffüsslerům většině Němců - pozdě ale přece - otevřel oči. Dnes měla partaj Vzkříšení Německa čtyři stálá procenta hlasů a s nimi si mohla nechat o křesle starosty Nového Berlína jen zdát.

"Já vím, Kurt je tvůj kamarád, ale on má na krku televizi, kdoví, jak na to bude stačit."

"Bude," ujistil jsem Klause. "Věř mu trochu, vždyť je to tvůj syn!"

Strážnice byla uvnitř pečlivě umetená, čistá a voněla tu oranžová káva, také původem z Nové Země. S Klausem zde hlídali dva jeho starší kamarádi. Každému už bylo přes devadesát let, ale na Nové Zemi se stárlo pomaleji a nikdo z nich proto nevypadal jako pensista.

Pozdravili jsme se a s kluky v patách jsem zamířil do slabě osvětlené betonové chodby se stěnami zelenými plísní a mokrým zčernalým stropem. Chodba končila rezivými točitými schody, sestupovalo se po nich hluboko a zdola byl slyšet zvuk tekoucí vody. Byl tam pramen, který dříve mizel v podzemí, dnes vyvěral nedaleko odtud ze skály a padal rovnou do moře.

Naštěstí bylo schodiště asi po patnácti metrech přerušeno podestou s těžkými železnými dveřmi, na rozdíl od dřívějška udržovanými a pečlivě namazanými, takže šly otevřít poměrně snadno. Za nimi byla další dlouhá úzká chodba s betonovými stěnami, také porostlými plísní. Každých dvacet metrů viselo na zdi malé svítidlo, ale stačilo osvítit sotva nejbližší okolí a mezi světly byla tma.

Chodba nebyla přímá, několikrát se nepatrně zalomila, vždy jen o pár stupňů. Mělo to snad zachytit případnou torzní vlnu, ale o účinnosti toho opatření bych po svých zkušenostech úspěšně pochyboval. Při explozi Nordenových laboratoří v Novém Berlíně dokázala torzní vlna rozcupovat lidská těla na kaši ještě sto metrů od východu z bunkru - mě tam tenkrát se štěstím zachránila Nordenova pancéřovaná limuzína.

Postupovali jsme mlčky, bylo tu pochmurno. Na druhém konci chodby byly, jak jinak, další bytelné kovové dveře.

"Tady mě zasáhl bleskem Kopffüssler, když jsem tu byl poprvé," řekl jsem klukům, dychtivým po podrobnostech. "Tehdy to tu vypadalo hůř, byla tu tma, svítil jsem si baterkou a ta mi zhasla."

Trochu lépe byla osvětlená kruhová místnost se čtyřmi dveřmi. Levé krajní jsem otevřel a vešel. Další chodba končila několika schody dolů a následovaly dveře, které jsem otevíral co nejslavnostněji.

Velký sál byl jasně osvětlený novými lampami, takže tu bylo světlo jako ve dne. Stála tu poněkud zčernalá, ale známá prstencovitá konstrukce konvertoru Nordenovy záložní základny.

Nebyl tu nikdo. Ani lidé, ani hlavonožci.

"Vítejte v nejzajímavějším místě našeho světa," oslovil jsem slavnostně syny. "Před sebou vidíte stroje, schopné prolomit prostor a propojit sousední paralelní vesmíry."

*****

Operace

Zbytek týdne jsme věnovali krásám Nového Berlína. Procházeli jsme památná místa Hitlerovy metropole, prohlédli si obrovskou sochu Hitlera na Viktoriaplatzu, nepatrně poškozenou kulometnou dávkou. Vedly se o ni spory - strhnout či nestrhnout? Tenkrát za mnou přišla celá delegace Němců, ať je jako nestranný člověk rozsoudím. Navrhl jsem, ať ji nechají stát. Bude jim možná připomínat Vůdce, ale také osvobození od něho. Co se stalo, stalo se, důležitější je, jak se budou chovat dál.

Na ochozu pod sochou leželo i několik suchých květin. Ano, byli tu nostalgičtí pamětníci, kteří na Hitlerovy časy vzpomínali v dobrém. Stejně tak spousta Rusů i jiných národů vzpomíná na Stalina či na Lenina, zvlášť zarytí i na Trockého a Che Guevarru. Před půl rokem tady místní Němci jednoho náckapřistihli, rozšlapali mu kytku a rozbili obličej, ale útočníci skončili u soudu s trestem - i když poměrně lehkým, neboť jim soud uznal jako polehčující okolnost spravedlivé rozhořčení. Soudce ale musel dodržet zákon a musel tedy odsouzené alespoň formálně napomenout, když na rozsudek reagovali slovy "Příště dostane víc!"

Navštívil jsem s kluky také Muzeum posledních minut Hitlera v podzemí bývalé budovy Gestapa, nyní městské Radnice. V široké betonové chodbě ve tvaru "L", kde se skutečně poslední bitva Adolfa Hitlera odehrála, ležely voskové figuríny, zpodobňující účastníky. Adolf Hitler s prostřelenou hlavou uprostřed své suity generálů, proti němu mrtví výsadkáři se žlutými šátky kolem krku - Němci, kteří se mnou na straně Američanů dobývali Berlín. Byla tu i moje vosková figurína - portrét jediného člověka, který ten masakr přežil. Držel jsem v ruce německý samopal a přímo proti mně klesala k zemi císařovna Eva Hitlerová, kterou jsem měl právě skosit dlouhou dávkou. Princezna Susi se marně snažila matku zachytit a podepřít. Nebylo to přesně podle skutečnosti. Princezna se tehdy matku zachytit vůbec nesnažila a na Hitlera jsem střílel až po císařovně Evě. I na tu jsem vystřelil jen čtyři rány a to ještě nemířené, neboť mě okamžik předtím zasáhly blesky princezny Susi, takže jsem zaručeně nevypadal jako figurína, klidný a soustředěný na míření. Tvář jsem musel mít po dvou blescích zkřivenou a kdyby mě někdo zobrazil opravdu věrně, působil bych jako zrůda. A kdybych Hitlerovi hlavu prostřelil jen jednou a neroztrhal výbušnou střelou k nepoznání, mohl by se vzpamatovat.

Scénu naaranžovali podle dokumentárních fotografií. Nezachytili ale věrně strašidelnou atmosféru polotmy, kde se křižovaly střely pistolí, samopalů i modravé blesky quro. Ostatně, důležité bylo jedno: Poslední minuty Hitlera a definitivní konec té stvůry nastaly právě tady.

Průvodce mě poznal a přivítal. Byl to Franz Steffke, bratr Johanna Steffkeho, kterého tenkrát zabila princezna Susi bleskem, když jsem ji vyvedl z podzemí jako svou zajatkyni. Nebyl to ode mne dobrý nápad. Vedla mě k tomu frajeřinka, nebo ohledy k mladé dívce? Buď jak buď, ta na první pohled křehká dívenka vraždila jako jedovatá kobra. Mě ohrozit nemohla, ale vynahradila si to na jiných. Svým bleskem zabila šest Němců, když neuposlechli rozkazu, aby mě okamžitě zastřelili. Ani můj blesk ji nezastavil, musel jsem ji rozstřílet střelami dum-dum, jinak by zabíjela dál.

"Pachatel se vrací na místo činu, že, Oto?" usmál se na mě.

Ne, jistě ho nenapadlo vyčítat mi smrt svého bratra. Skutečným vrahem byla přece Susi, jejíž figurínu tady pečlivě oprašoval, stejně jako všechny ostatní.

Kluci ten obraz znali, fotografie z Muzea posledních minut Hitleraobletěly celý svět, ale tady to přece bylo jiné, tady se to stalo - a oba se najednou vypjali hrdostí, že jedním z hlavních účinkujících toho dramatu byl jejich táta.

Vrátili jsme se nahoru, kde tehdejší válečnou dobu nic nepřipomínalo. Ulice byly německy čisté, nikde krátery po amerických bombách. Místo pyšného Reichstagu, raketami srovnaného se zemí, stála moderní budova divadla. Hitler byl (konečně!) kaput a život šel bez něho dál.

Vyjeli jsme výtahem na střechu nejvyšší budovy Nového Berlína, hotelu Rote Fahne. Patřil mi se vším všudy a byl plný turistů, nejvíce ze Spojených států. Zaměstnanci mě zdravili spíš přátelsky než uctivě. Byl jsem jejich šéfem, ale z dřívějších dob mezi námi přetrvával kamarádský postoj a neměl jsem chuť to měnit. Věřili mi. Věděli, že jsem nikoho nepropustil ani během krize, kdy byly hotely prázdné. Místo vyhazovu jsem jim platil kursy angličtiny, neboť jsem časem čekal turisty z Ameriky.

Pokochali jsme se vyhlídkou z nejvyšší terasy hotelu. Byly tu i původní mosazné cedule, vsazené do kamenného zábradlí. Šipky ukazovaly jednotlivé městské pamětihodnosti, jen vedle jedné z nich byl novější nápis: Budovu Reichstagu nehledejte. Nahradila ji moderní divadelní scéna, postavená po pádu Vůdce.Několik dalších šipek naopak ukazovalo na nové orientační body. Jedna z nich byla až legrační: Tímto směrem se nachází hlavní město Brazílie. Odtud přilétla poslední válečná letadla v historii Nového Německa.Podle textu bylo jasné, že se tato cedulka objevila až během konfliktu s Brazílií, takže už vlastně také patřila historii.

Po výletech jsem klukům navrhl, aby složili zkoušky z německého jazyka, které musí nejpozději do tří let získat každý přistěhovalec. Neprojít zkouškou by totiž znamenalo nedomluvit se s lidmi na ulici a v obchodech, což se dalo trpět turistům, vybaveným tlumočníky, ale ne lidem, kteří tu chtějí žít trvale. Takoví se musí nejpozději do tří let naučit německy, jinak jim policie další pobyt nepovolí. Kluci se naštěstí na Zemi němčinu pilně učili a ovládali ji, takže neměli problémy. Komise ostatně netrvala na jazykových znalostech na úrovni salónní němčiny a kluci dostali certifikát o zkoušce asi za osmi minut. Během zkoušky jsem čekal venku na chodbě a zakázal jsem klukům přiznat náš příbuzenský poměr - bylo to důležité hlavně pro komisaře, aby mohli po pravdě tvrdit, že kluky neznali, takže nemohla být řeč o nějaké korupci.

Zastavili jsme se na Centrální evidenci obyvatel Nového Německa a zařídil jsem jim průkazy k pobytu - bez nich byl možný pobyt jen do tří dnů. Nežádali jsme o žluté turistické, ale hned o červené pro trvalý pobyt. Ty se na rozdíl od turistických nevystavovaly na počkání, museli jsme na nejbližším počítači vyplnit formuláře, kluci se dali automatickým fotoaparátem vyfotografovat, přiložili certifikát o jazykové zkoušce a dostali příslib, že legitimace budou do zítřka hotové.

Navštívili jsme i přístavní město Port Uaxio, ale to nebylo příliš zajímavé. Zábavních podniků tam bylo málo, většina budov byly sklady. Pláže Fríského poloostrova byly jediným místem v Novém Německu vhodným ke koupání v moři, byly ale dávno rozparcelovány mezi hotely a sloužily výhradně hostům. Prošli jsme se podél úseku patřícího mému hotelu Praha - ale kluci si při pohledu na zoufale přeplněnou pláž plánované koupání rozmysleli.

Pláže Fríského poloostrova byly zlatým dolem. Ačkoliv se turisté mohli stejně ne-li lépe vykoupat i na plážích nedaleké Brazílie, byly zdejší pláže po celý rok přeplněné. Působil tu očividně faktor exotičnosti - zdejší písek opravdu pocházel z jiného světa, rostly tu tři sta metrů vysoké stromy a zdejší jídla byla zajímavá nejen barevností, ale i příznivými léčebnými účinky. Proslulé byly i Mořské lázně Berlín, patřící mému největšímu politickému rivalovi ex-primátorovi Hansu Köppkemu, předsedovi partaje Vzkříšení Německa, byť už jen čestnému. Od velkého stěhování a prohraných předčasných voleb vedli jeho partaj jiní šéfové a Köppke se musel spokojit s úlohou majitele několika výnosných podniků. Neměl ale důvod stěžovat si. Jako hoteliér byl úspěšnější a navíc užitečnější.

V současné době pokračovala i výstavba podzemní dráhy, která měla spojit Port Uaxio s Novým Berlínem. Měla být podzemní, aby nepřekážela na povrchu, ale stavěli ji povrchově. Ve vybagrované rýze vytvořili z měkčeného kamene masivní klenby a opět zahrnuli hlínou. Práce pokračovaly rychle, na podzim mělo být slavnostní otevření. Podzemní dráha byla v Novém Berlíně smíšená, osobní i nákladní. Ve dne vozila lidi, v noci střídavě lidi a náklady. Na úseku dráhy Nový Berlín - Port Uaxio dokonce nákladní vlaky převažovaly i ve dne.

Měl jsem pro syny včas dopředu rezervované lístky i do nového divadla. Nejprve na klasického Lohengrina a následujícího večera na operu Princ Friedrich, jejíž hlavní, byť zápornou postavou byl princ Friedrich Hitler, syn Vůdce a velitel Antarktické pevnosti, odkud chtěl Hitler na naši starou Zem posílat létající Q-bomby. Operu na libreto básníka Konráda Rumpfelda složil mladý hudební skladatel Vilibald Borski, angažovaný na staré Zemi, aby tu řídil hudební školu - Nové Německo mělo nedostatek hudebníků, ale škola už nějaké nadějné vychovávala. Opera měla úspěch především pro milé melodie, vzdáleně připomínající kreace Beatles. Textová část nebyla náročná a princi Fridrichovi jako kladný rys uznala jen bratrsky ochranitelský vztah k sestřičce, princezně Susi. Podle mě to ale nesedělo. Pravda, princ Fridrich byl synem Hitlera, byl velitelem jednotky atomových kamikaze na jižním pólu Q-Země, ale sestřičku ochraňovat nemusel, spíš by tomu bylo naopak. Sestřička Susi, miláček národa i tatínka, byla vybavená blesky quro a než jsem ji zastřelil, vraždila Němce o sto šest. Dokonce se mi před smrtí chlubila, že vraždila už dříve a divila se, proč mě její blesky nezabily, když to dosud nikdo nepřežil...

Opravovat v tomto smyslu operu by ale nebylo vhodné, zejména když se její melodie zpívaly mezi mládeží. Beztak jsem nechal bez komentáře i nepřesné aranžování Posledních minut Hitlerave sklepeních berlínského Gestapa. Staral jsem se jen, aby se nezkreslená pravda dostala do historických dokumentů. Pravdivá byla jen má výpověď před historickou komisí, sestavenou krátce po událostech, zato odkázanou na mé svědectví - žádný jiný účastník tenkrát nezůstal naživu.

Strávili jsme se syny příjemnou dovolenou. Zaplavali jsme si v Köppkeho Mimozemských Mořských Lázních, utěšeně sledováni personálem, který se předháněl v nabídkách všemožných služeb - přitom nás pohotově fotografoval. Pro podnik Hanse Köppkeho to jistě bude vítaná reklama. Tušil jsem, že v jeho bazénech už dávno není vytrvale inzerovaná mimozemská voda, ale mořská voda Atlantiku. Bylo to vlastně jedno, ale Hans měl tenkrát výborný nápad. Ještě na Q-Zemi zavedl u Mořských Lázní(tehdy bez přízviska mimozemské) chov devítichapadlových chobotniček, nalovených v Jižním moři a celou dobu pěstovaných v sádkách. Chobotničky se Kopffüsslerům podobaly jen jako opičky lidem, ale Hans je teď vydával za "primáty Q-Země", nebo za "vývojově mladší Kopffüsslery". Nebyla to pravda, ale zvyšovalo mu to návštěvnost. Ve většině bazénů plavaly desítky těch přítulných tvorů přímo mezi návštěvníky - samozřejmě měl i bazény bez nich, pro ty, kdo se chobotnic štítili. Jeho sádky produkovaly těch tvorů tolik, že se staly i hlavním jídlem Hansových restaurací. Jeho podnikavost tak zachránila v Novém Německu část fauny Q-Země, byla výnosná a současně záslužná, jistě přijatelnější než šéfování nacionalisticky zaměřené partaje. Jako podnikatele jsem měl Köppkeho raději než Köppkeho partajníka a nevadilo mi proto, že mu dělám reklamu. Však si rozmyslí udělat podruhé to, co ho stálo prohraný soud, pokutu a veřejnou omluvu - když si po mé první návštěvě jeho lázní dal vytisknout leták: "Ota Vávra přiznává, že jeho hotely stojí za bačkoru! Jedině podniky Hanse Köppkeho jsou ty pravé!" Tehdy jsem vystoupil v televizi s vysvětlením, že sice podnik pana Köppkeho považuji za dobrýpodnik, ale osočování ostatních je pomluva, kterou by Němci trpět neměli. Když se omluvil, podal jsem mu ruku a přímo před soudem jsem si objednal do jeho lázní vstupenky na příští týden. Mohl mi vyčítat leccos, ale ne nekorektnost. Ostatně - od té doby se zdravíme.

Týden nám tak utekl jako voda. Boule pod mou levou klíční kostí zatím vyrostla do velikosti slepičího vejce, ale její červená barva ustoupila normální pleťové.

"Ráno se rozhodnete definitivně," sdělil jsem klukům večer s přáním dobré noci.

Možná jsem si to měl odpustit, oba pak ráno vstávali nejméně tři hodiny přede mnou, ale budit se mě neodvažovali. Při naší ranní oranžové kávě - samozřejmě z mimozemských plodin - jsem konečně vyrukoval s klíčovou otázkou.

"Nechápu, tati, jak se opovažuješ o nás pochybovat," vyčetl mi Jirka.

"Jen by nás oba zajímalo, jestli se to dělá při vědomí, nebo v narkóze," zajímalo Járu.

"Napůl," usmál jsem se. "Pacient je v narkóze, bez ní by to nešlo, chirurg jen v částečné. Nemohu si přece dát sám sobě narkózu a přitom operovat."

"Nebude tě to bolet?" staral se Jirka.

"Ne - a už dost řečí."

"A nebylo by možné, aby jeden z nás viděl, jak operuješ toho druhého?" zajímalo ještě Járu. "Víš, my jsme mezi sebou losovali..."

"Já jsem samozřejmě prohrál," mračil se Jirka.

"Možné by to bylo," zachmuřil jsem se trochu. "Nebylo by ale lépe, kdybyste to neviděli? Já jsem tenkrát také nic neviděl."

"Tati... nejsem přece žádná bábovka," holedbal se Jára.

"Dobrá - snad se přitom nesesypeš, i když... ale co, také jsem viděl spousty mrtvol a nic to se mnou neudělalo... Takže jestli jste odhodlaní to podstoupit, vypijete nejprve toto narkotikum. Je příbuzné morfia, bolet vás nic nebude. Jestli Jára trvá na svém asistování, může to vypít až po Jirkovi."

Donesl jsem z ledničky dva poháry, jeden dal Jirkovi, druhý položil na stůl. Z přihrádkové skříně jsem vytáhl oválné pouzdro s chirurgickými nástroji.

"Tak tedy - na zdraví, tati!" pozvedl Jirka odhodlaně pohár - a naráz jej vypil.

Přiskočil jsem k němu včas, abych ho zachytil, mimozemský nápoj účinkoval příliš bleskově. Jára mi pomohl uložit bratra na pohovku, svlékl mu košili a podložil pod něho omyvatelnou podložku.

"Bude hodně krve?" zeptal se mě. Podle věcného tónu bych vyloučil, že by se toho obával.

"Ani ne," ujistil jsem ho.

Dal jsem si nevelkou injekci místního umrtvení těsně vedle boule s implantáty. Potom jsme s Járou otočili Jirku na břicho. Pacient byl připraven, operace mohla začít.

Ostrými nůžkami jsem si nabodl kůži a bouli rozstřihl. Zpod kůže se vyvalily implantáty, ale Jára neměl čas si je prohlížet. Vytáhl jsem kruhovou pilku a začal pracovat vzadu na Jirkově lebce. Vypadalo to hrůzostrašně, ale šlo jen o otevření kostí lebky. Pilka je nakrojila, pak jsem zabral lesklým páčidlem - a vyklopil kruhový kus kosti. Krev tady tekla jen málo, stihal jsem ji odsávat tampónem.

"Nepotřebuješ nějakou... sterilizaci?" staral se Jára.

"K čemu?" usmál jsem se na něho povzbudivě. "Není čeho se bát. I kdybych mu do rány zanesl bakterie, nic se nestane. Než by se stačily rozmnožit, tacukyje zlikviduje."

"Myslíš tím tohle?" ukázal opatrně prstem na nevelký orgán, který mi visel z rozstřižené rány.

"Ne, to je quro," ujistil jsem ho. "Paměť a tacukyje to menší. Jakmile bude na svém místě, začne se starat o hojení i o ochranu před baktériemi. Proto tím musím začít."

Vzal jsem nevelký orgán do prstů a trhl. Druhou rukou jsem si hned zastavovat krvácení z nevelké rány - přetrhaly se tam cévy přivádějící do nového orgánu krev a trochu pichlavě to zabolelo, jak se trhaly nervy.

"Teď jde o rychlost," ukazoval jsem Járovi.

Odtržený orgán jsem zasunul Jirkovi nad malým mozkem mezi hlavní hemisféry. Cítil jsem, jak se přisál ke správné tepně. Během tří minut se ustanoví rovnováha a začne fungovat samohojivá schopnost celého těla. Za další čtvrthodinu se do příslušných uzlin napojí nervové vývody a připraví i přídavnou paměť. Rychle, ale opatrně jsem vrátil na místo vypáčený kus lebeční kosti, ránu přetřel küfferlinovou mastí a přelepil náplastí, aby netekla krev - i když to ani teď nebylo tak zlé. Nakonec jsem zavázal hlavu obvazem.

"Pomoz mi ho obrátit," požádal jsem Járu.

Zvládl bych to i sám, ale musel jsem šetřit síly. Járova pomoc, byť malá, byla vítaná.

Otočili jsme syna naznak, ale s hlavou otočenou ke straně, aby neležel na ráně. Měl zavřené oči, ale přirozenou barvu. Zato Jára byl bledý jako papír, až jsem se začal obávat, aby z pouhého pohledu neomdlel.

"Teď to bude ještě horší," upozornil jsem ho.

Každý chirurg vám potvrdí, že operace vlastního dítěte je nejhorší ze všech. Byl jsem ale jediný na světě, kdo to mohl zvládnout, musel jsem tedy jednat bez citu. Ostrý skalpel prořízl dlouhou ranou kůži i svaly. Neporušil jsem žádnou důležitou cévu, ale krve zde teklo více než z hlavy. Rychle jsem si odtrhl další implantát - tentokrát nic nebolelo, ačkoliv i quro mělo své nervy. Napojí se na nervy ovládající srdce - budou se s ním o ně dělit. S chvějícím se orgánem ve své dlani jsem ponořil ruku mezi žebra hluboko do synovy hrudi. Vypadalo to hrozně, Jára se držel, ale zbledl ještě víc. Malými nůžkami jsem - pořád jednou rukou - přeštípl aortu a bez ohledu na krev prýštící pod mýma rukama vložil do hrudi nový orgán. Měl vlastní úsek aorty, který jsem nastavil do přeštípnutého místa. Po krátké chvilce jsem pocítil, že oba konce přirostly a krev uvnitř přestala téci. Hojivý orgán tacuky zřejmě fungoval, rychlost hojení už nebyla přirozená.

Opatrně jsem vytáhl ruku z rány. Žebra se vrátila do své přirozené polohy, na misce cinkly zakrvavené nůžtičky, ale to už jsem přistrkoval okraje obrovské rány k sobě.

"Ustřihni mi kus náplasti," požádal jsem Járu.

Přelepili jsme spolu hojící se ránu. Asi to bylo zbytečné, okraje se začaly samy od sebe stahovat, aktivovaný orgán tacukyse i tady staral o hojení sám.

"Hotovo," obrátil jsem se na Járu. "Pomůžeš mi odnést ho vedle na lůžko?"

"To bylo - všechno?" podíval se Jára nevěřícně na hodinky. "Vždyť to netrvalo ani čtvrt hodiny!"

"Není, ale nezdržuj, mám ještě tebe," podotkl jsem.

"Promiň, tati," trhl sebou Jára. Spolu jsme spícího Jirku trochu omyli od krve a přenesli do vedlejší ložnice na mou postel. Jen dvě náplasti - malá vzadu na hlavě a velká vpředu přes půl hrudníku ukazovaly, kde byl operován.

"Než to vypiješ, sedni si na pohovku," požádal jsem Járu. "Doufám, že sis to nerozmyslel."

"Vždyť to bylo - nic moc," odvětil srdnatě, jen jeho bílý obličej hovořil o něčem jiném.

Byl ale pevně odhodlán a dal mi to najevo tím, že jako Jirka vypil narkotikum naráz.

Druhá operace se podobala navlas první, až na to, že se odehrála beze svědků. Během čtvrt hodiny ležel Jára jako jeho bratr na pohovce se dvěma náplastmi. Nepotřeboval jsem ho nikam přenášet, vyčistil jsem si ránu a přistrčil rozstřiženou kůži k sobě.

Ve chvilce se přichytila. Za dvě minuty sroste, za pět minut přiroste k tělu a za další hodinu už ani nebude znát, že mi tu ještě ráno rostlo něco cizího.

Uvařil jsem si oranžovou kávu. Chutnala stejně jako pozemská, obsahovala ale místo kofeinu jiné látky. Také povzbuzovaly, ale na rozdíl od pozemských nebyly lidskému zdraví škodlivé, ale prospěšné. V mém bytě teď klidně oddychovali moji synové - oba stejně upravení jako já sám. Mohl jsem být spokojen. Moje bývalá žena by jistě tvrdila, že jsem stvořil do své party další dva pekelníky, ale neměla by pravdu. Quroje jen poněkud nezvyklý nástroj, může sloužit jako zbraň, ale to může i kuchyňský nůž. Záleží na člověku, který jím vládne. Dlouho jsem neměl možnost vychovávat vlastní děti, ale říká se, že základy charakteru se utvářejí do šesti let - takže něco měli i ode mne. Kromě toho jsem je sledoval a po většinu odloučení jsem měl možnost studovat jejich reakce přes internetové spojení. Měl jsem na ně vliv jen na dálku, ale jak se zdá, oba vyrostli v pořádku. Otčím Ferenc mi byl sice podle různých známek podezřelý, ale měl na ně menší vliv než já a tím, jak je odstrkoval, odepřel si možnost zkazit je k obrazu svému. Byli to přece moji kluci. Spolu ještě hodně dokážeme...

*****

Studená sprcha

Když se hoši probudili - Jára samozřejmě o čtvrt hodiny později - začal jsem je zpovídat. Ke svému údivu si začali uvědomovat, co vědí o prostorových konvertorech i o změnách, které jsem s nimi udělal. Věděl jsem zatím lépe než oni, co všechno vědí. Přelil jsem jim do jejich přídavných pamětí odborné znalosti od mimozemšťanů i mé vlastní. Jako kdyby v té chvilce vystudovali České vysoké učení technické i technickou a lékařskou univerzitu hlavonožců na Q-Zemi. Jejich osobnost se rozšířila - a přece zůstali svoji. Vynechal jsem pouze své osobní vzpomínky, místopisné znalosti Q-Země a pár maličkostí, vztahujících se ke světu, kam se asi nikdy nepodívají.

"To je úžasné!" rozplývali se oba.

Samozřejmě si neuvědomovali, že s tím budou spojeny i stinnější stránky. Až teď jsem jim mohl ukázat, jak mohou neviditelnými blesky qurozměkčovat materiály. Sami si hned dychtivě vyzkoušeli, co je při mé první návštěvě udivovalo - tvarování skleněných předmětů za studena. Mohli natahovat a kroutit nejen skleněné láhve, ale i menší kovové předměty.

"A dost, dáme si svačinku," přerušil jsem jejich kreace.

Byl nejvyšší čas - vydali příliš mnoho energie a nebyli na to zvyklí. Oranžová čokoláda je ale rychle zásobila další energií.

"Budete se muset naučit ovládat," krotil jsem je. "Pozor na to! Snadno sbalíte do koule skleněnou láhev, ale kdybyste přitom někomu podali ruku, mohli byste ho zabít. K řízení mimozemských senzorů nepotřebujete sílu, ale cit. Uděláme si rovnou trénink zeslabování impulsů."

Až teď si uvědomili, že mám v bytě na zdech normální vypínače osvětlení jen kvůli návštěvám, aby nebyly odkázány na mou pomoc. Kdejaké světlo se tady dalo ovládat na dálku pomocí qura. Stačilo si pomyslit a zapnulo se rádio, sporák i pračka. Spotřebiče měly vypínače pro přímé ovládání, ale těch jsem se už několik let rukou ani nedotkl. Ovládání spotřebičů muselo být samozřejmě jemnější. Vyslat do rádia plný náboj qura by znamenalo, že se z radiopřijímače zakouří.

První den jsme proto strávili v mém bytě. Já jsem se to kdysi učil za pochodu, ale také jsem zpočátku více lidí zabil, než kolika jsem přátelsky podal ruku. A to až po nějaké době, kdy jsem se naučil ovládat svůj nový orgán jemněji. Ti mrtví ale byli nepřátelé - jinak to nešlo.

Jirkovi se nakonec podařilo odpálitmi radiopřijímač, ale to jsme přešli jako drobnou chybičku - čekal jsem to. Horší bylo, když jsem na jednoho i na druhého občas vybafl. Při prvním pokusu mi Jára uštědřil ránu, až jsem odletěl.

"Hrome, ovládej se trochu," huboval jsem ho.

"Když ty jsi na mě tak vybafl..." ospravedlňoval se Jára.

"Myslíš si, že se ti to mezi lidmi nestane? Co když tě někdo vyleká úmyslně, aby se té švandě s ostatními zasmál? Neupraveného člověka bys na mém místě zabil!"

"Ty jsi mě nedávno taky trochu..." připomněl mi Jirka.

"Protože jsi mě nečekaně probudil," vysvětloval jsem mu. "Ve spánku se ani já nedokážu ovládat. Ale ani pak jsem tě nezabil - pravda, mám na rozdíl od vás trénink. Budete si muset asi zvyknout spát odděleně od neupravených lidí. To je jedna z nevýhod."

"To abychom se báli namluvit si holku?" došlo Járovi.

"Zpočátku se k takové dívčině budete muset chovat opatrně," nabádal jsem je. "Nesmíte usnout, dokud je s vámi v jedné místnosti. Já vím, byl by to strašlivý handicap do společného života. Nezbývá vám nic jiného, než svou životní družku, až si ji najdete, seznámit se vším a přesvědčit ji, aby se od vás nechala upravit také. Musí to být mezi vámi natolik vážné, aby vám neutekla. Dvojnásobně tu bude platit pravidlo - než si s děvčetem něco vážného začnete, musíte ji znát. Až si vyberete, nesmíte se rozhlížet dál. Tím jste se odsoudili k monogamii - ale mezi námi, není to vada ani omezení. Jen si musíte dobře vybrat."

"A co kdybychom chtěli mít děti?" zajímal se Jára.

"Vzpomeň si laskavě!" napomenul jsem ho. "Vědomosti hledej především u sebe! Já ti to klidně řeknu, ale znáš přece totéž co já. Dítě dvou upravených dostane všechny ty vlastnosti do vínku už při narození. Tacukyje důkladný orgán, fixuje se i do genů. Je to jistější než neustále hlídat odchylky od genetického vzoru. Kdybyste svoji budoucí choť neupravili, ani vaše děti by ty vlastnosti neměly, ale kde se sejdou úpravy v obou genech, spojí se i u potomků. Pamatujte si - než se s holkou vyspíš, zajisti si, aby vaše děti byly takové, jako vy sami. Opět to vede jedině k důkladnějšímu poznání, ale to nebude žádná chyba, jen to chce větší zodpovědnost."

"No nazdar," neodpustil si Jára. "Není všechno zlato, co se třpytí!"

Pak se ale oba dali do tréninku. Nazítří jsme podnikli další společný výlet do města, aniž bych se obával nějaké nehody.

Další dny jsem věnoval radnici. Kluci mě doprovázeli a sledovali, jak se oháním. Přišlo za mnou několik občanů se stížnostmi, dvě byly oprávněné a slíbil jsem nápravu, tři jsem musel odmítnout po vysvětlení, které naštěstí stěžovatele uspokojilo. Němci se už naučili uznávat, že pravdu může mít i někdo jiný než oni sami. Večer bylo na radnici zasedání, projednávaly se státní zakázky a ty jsem nemohl - ani nechtěl - rozhodovat sám. Na příští týden se na radnici objednalo pět svateb. Čtyři páry jsem přesvědčil, že budou mít svatbu slavnostnější v kostele za přítomnosti kněze než obyčejnouobčanskou, pátý pár trval na tom, abych je oddal právě já, což jsem jim nedokázal odříci, zejména když mi řekli, že kněze mají také, aby to platilo důkladněji.

"Dnes je starostování klidné," ujišťoval jsem přihlížející syny. "Byly doby, kdy to tu připomínalo generální štáb za války. Ostatně, párkrát k tomu nebylo daleko."

Zaběhaná demokracie starostu příliš nezatěžuje - stejně jako premiéra a presidenta. Bez drobných jednání se sousedy a zdvořilostních návštěv by málem nebylo co dělat. Něco jiného je ale úřad ministrů. Ministrem policie musí být generál, případně na to musí mít někoho na odborné úrovni, který pak vede policii za něho. S ostatními je to podobné. Dovolená starosty nesmí radnici položit. Ohlásil jsem tedy, že následujících čtrnáct dní nebudu v Berlíně, bude mě zastupovat ministr policie generál Alfréd Schmidke, načež jsem s kluky v závěsu odešel.

Klaus Werner nás tři u Nordenovy pevnosti nadšeně přivítal, až mu očka jiskřila.

"Konečně se tu něco děje!" radoval se.

Předevčírem sem přijelo auto továrny Junkers. Vyložilo pár beden součástek, kola drátů a jiného materiálu. Po jejich odjezdu strážní z pilnosti všechen materiál přenosili do hloubi pevnosti, kde všechno složili do prázdné místnosti sousedící s halou konvertoru.

Ušetřili nám tím práci, ale staral jsem se, zda aspoň jeden z nich hlídal, jak byla jejich hlavní činnost. Trocha opatrnosti byla namístě.

"Čeho se bojíš, tati?" nakrčil nos Jirka.

"Ne všichni turisté jsou pouhými turisty," odvětil jsem mu vážně. "Musíme počítat, že mezi nimi bude i pár agentů cizích tajných služeb. Od nich by bylo nezodpovědné takovou možnost nevyužít, od nás zase předpokládat, že nás nechají na pokoji."

"Chápu," přidal se na mou stranu Jára. "Hra zpravodajských služeb je stejně provozovaná na celém světě."

"Jen my nic takového nemáme," ujistil jsem oba.

"Vážně?" ozval se v Járovi skeptik.

"Nemáme ani armádu," ujistil jsem ho. "Místo vojska skladujeme v podzemních kobkách Nového Německa Q-bomby. Ty nás chrání před napadením spolehlivěji než nákladná a pečlivě vycvičená armáda. Schmidke zaměstnává pár agentů v civilu, ale do molocha světových tajných služeb to má hodně daleko."

"Zato vlastně všichni spíte na atomových bombách?"

"Nejsou všechny nabité," zavrtěl jsem hlavou. "Kdyby se stalo, že některou nedejbože použijeme, stačíme rychle nabít i ostatní. Je pro nás klidnější skladovat je vybité. Q-bomby mají vlastnost, kterou se od nukleárních bomb velice odlišují. Jejich síla a účinky se dá nastavit těsně před jejich použitím. Když je nabijeme málo, neprojevují se tak katastrofálně. Bomba, která smetla brazilské bombardéry, byla nabitá sotva na dvacetinu plné kapacity. Plně nabitá bomba by mohla zabíjet i tady v Novém Berlíně a kdybychom umístili dvě bomby na opačných stranách cíle, srovnaly by město se zemí tak důkladně, že by nezůstaly ani základy."

"Vážně?" pochyboval Jára.

"V Q-Antarktidě, kde to naštěstí tak nevadilo, to udělalo rovinu i z velehor. Nenabitá bomba je ale naprosto neškodná."

"Ještě že tak," souhlasil i Jára.

V okolí se nikdo nevyskytoval a dalo se tomu věřit. Na Nové zemi žila mimozemská zvířata, ale kovový plot byl pro ně nepropustnou překážkou. Jakákoliv cestička vyšlapaná plevelem by znamenala nezvaného návštěvníka, ale nic takového tu nebylo. Nordenova pevnost měla jediný vchod a v něm stále bděl aspoň jeden strážný.

"Ostatně - co by tu kdo dělal?" mávl rukou Jirka.

"Máš pravdu," souhlasil jsem. "Konvertoru chybí zdroje a kromě toho má senzory jen pro řízení pomocí qura. Nordenův nouzový řídící pult pro neupravené operátory jsem preventivně odmontoval hned jak jsem pevnost i s pozemkem od města koupil, dokonce ještě dříve, než jsem jej dal oplotit."

"Jak ti vlastně tohle všechno prodali - bez korupce?" ozval se opět skeptik Jára.

"Však to tenkrát byla událost," usmál jsem se. "Podle zákonů, které jsem předtím sám prosadil, mi radnice nesměla městský majetek prodat bez souhlasu většiny občanů a musela o tom vypsat minireferendum. To ale proběhlo v klidu a s jednoznačným výsledkem. Stalo se to krátce po přemístění Nového Německa na Zem a volbách, kdy jsem se stal podruhé starostou. Všichni to ještě měli v blahé paměti a usoudili, že si nějakou odměnu zasloužím - třeba v tom, že mi poctivě prodají kus ostrova."

"Jakápak tedy korupce?" rozčílil se Jirka na bráchu.

"Kromě toho jsem byl po smrti Nordena a Hitlera a po přesunu na Zem jediným člověkem na světě, kdo by si s tou pevností věděl rady. Ostatní by ji mohli využít leda jako skladiště potravin. Já s ní mám dalekosáhlejší plány - jen jsem si musel počkat na vás."

"Neříkej, že by sis nedokázal upravit kohokoliv jiného," namítal Jára. "Když jsem viděl, jak je to snadné, až jsem se divil, že tě to nenapadlo už dřív."

"Napadlo mě to," podíval jsem se na ně pozorně. "Berte to ale jak chcete, vy dva jste teď na celém světě jediní, komu mohu důvěřovat. Tady je spousta mladých kluků, ale málokdo má rodiče úplně čisté od fašistické ideologie. Nejsem si jistý, zda na své potomky neměli příliš velký vliv."

"To nevěříš ani svému kamarádu Kurtovi?"

"Tomu věřím," kývl jsem. "Dokonce jsem mu už nabídl to co vám. Slušně se mi omluvil, že si na to netroufá. Ano, je to můj kamarád a jemu bych asi jako málokomu tady věřil, ale on nechce. Má svou televizi, Gertu a dvě děti, usadil se a do dalších dobrodružství se nehrne. Tak je tomu ale s většinou Němců, kteří zažili válku. Všichni, kterým bych mohl věřit, jsou rádi, že nebezpečí pominula. Nedivte se jim, já je chápu. Zbyli by mi mladí kluci, ale těmi si zase nejsem jistý. Vsadil jsem proto na jedinou kartu - přesněji na vás dva."

"To je pro nás obrovská důvěra," odpověděl vážně Jára. "Námi dvěma si jsi jistý?"

"Nejspolehlivější pomocnou ruku hledej vždy na konci vlastního ramene," odtušil jsem. "Ale také se říká, nemáš-li komu věřit, jsi předem mrtev. Každý musí někomu věřit a u mě jste to právě vy dva, ať už to považujete za poctu, povinnost, vděk, příbuzenskou náklonnost nebo z pouhého kamarádství. Máme teď společný cíl, dejme se tedy do toho."

"My tě nezklameme, tati," honem si pospíšil Jirka.

"To by byl nejčernější nevděk," přidal Jára.

"Dobrá. Začneme tedy. Dole pod konvertorem je veliká prázdná betonová prostora. Norden ji původně zamýšlel pro zdrojové kondenzátory, pak si to rozmyslel a zdroje postavil stranou. Bál se jejich výbuchu - ke kterému ostatně došlo, proto je tento konec ostrova tak rozervaný. My se výbuchu bát nemusíme, víme o tom víc než Norden. Smontujeme tedy zdroje dole na dně pevnosti. Vy dva mi s tím pomůžete. Pak spolu zkontrolujeme všechny agregáty. Vadné bez milosti nahradíme novými, i kdyby to měly být všechny."

"Kde je seženeš?" staral se skeptik Jára.

"Jako všechno - u Junkerse," odtušil jsem.

"Nenapadne někoho od Junkersů postavit si vlastní konvertor, když bude mít tvé plány?"

"Těžko. Součástky konvertoru jsou velice podobné součástkám kondenzátorů a ty se zase k nerozeznání podobají vyrovnávacím kondenzátorům elektráren, které dnes Junkers dodává do celého světa. Víš přece, jak jimi ve světě lidé rychle nahradili zastaralé přečerpávací elektrárny i jiné neohrabané prostředky k uskladňování elektřiny. Junkersovy kondenzátory dobyly svět rychleji a lépe než Junkersovy bombardéry."

"To víme - ale že jsou podobné konvertoru prostorů?"

"Uvažujte trochu, kluci," upozornil jsem je. "Všechno to máte v hlavě, jen to vyvolat - tak jako se vyvolávají fotografie, pokud jste to někdy viděli. Nebudete se mě přece na všechno ptát jako dva jelimánci."

"No... máš pravdu... ale není mi jasné, kde seženeš dost stříbra na vodiče, když na to měď se svou vodivostí nestačí..."

"Ty stříbrné dráty jsou v těchhle bednách," ukázal jsem jim. "Nepodivujte se, co to stálo. To sice v hlavách nemáte, řeknu vám jen, že pro mě není nemožné sehnat ze dne na den miliardu dolarů."

"Já vím," přikývl Jirka. "V Čechách tě přece nazývali vrah dětí, když jsi za küfferlin požadoval tolik, že si to nikdo v Africe nemohl dovolit."

"Vám to v Čechách nevysvětlili?" obrátil jsem se na něho prudce. "Jednalo o tom přece OSN!"

"Vysvětloval jsi nám to jen ty po internetu," přidal se Jára. "My jsme to chápali. Největší cenu jsi požadoval od Američanů, kteří si to mohli dovolit, do Afriky jsi dodával levněji. Američané pak ale v Africe küfferlin levně skoupili a ty jsi to zastavil úplně."

"Kdo tedy vraždil ty děti v Africe?" chtěl jsem vědět přímo od nich.

"No - asi ti, co léky pod rukou prodávali Američanům," ustupoval Jirka. "Proč jsi to ale prodával Američanům tak nekřesťansky draho?"

"Protože - když to bylo levné, vyplýtvali všechno, co bylo určené pro celý svět," ztvrdl jsem v obličeji. "Normálně stačí jedna dávka küfferlinu na deset lidí a rok, oni zhltli i pět dávek na osobu. Dávali si to píchat i úplně zdraví, protože na to měli. Zvedl jsem jim cenu, aby s tím přestali plýtvat. Oni nepřestali, ale vykoupili i zbytek světa. Považuješ to snad za spravedlivé? Nestačili bychom vyrábět ani pro ně samotné!"

"Ty jsi s nimi měl vůbec problémy, že?" podotkl Jára.

"To tedy ano," povzdychl jsem si. "Musím spravedlivě přiznat, když šlo o vojenskou pomoc, byli perfektní. Bez nich by Nové Německo zahynulo. Jen je moc brzy napadlo, že mě odstaví a budou si další vývoj Nového Německa řídit podle svého. Nejspíš chtěli mít z Nového Německa poslušný satelit a možná i základnu na Q-Zemi. Neuvědomili si tenkrát, že se za mě postaví hlavonožci a že jsou to páni toho světa, kteří si už od lidí nic předepisovat nenechají."

"Však ti pak nemohli přijít na jméno!" přidal Jirka.

"Já vím," opáčil jsem. "Uplatnili na mě nátlak všeho druhu. Prohlásili mě za zločince, vypsali na mě zatykač u Interpolu. Ve Státech mě obvinili a v nepřítomnosti odsoudili. Naštěstí je zlomil küfferlin, tak jako celý svět po incidentu s Brazílií."

"Díky mimozemšťanům..." podotkl Jára.

"Víte, hoši, kdyby to Němci v čele s Ádou Hitlerem nezkazili, získala by Země tisíckrát víc," řekl jsem přesvědčeně. "Zpočátku hlavonožci Němcům dělali první poslední. Léčili zraněné, zajistili obživu, vymysleli pro ně spoustu užitečných rostlin, které bychom my lidé nevynalezli ani v příštím tisíciletí. Němci se jim odvděčili sprostou zradou. Mohli by dostat ještě víc, ale oni měli jen dva cíle. Co nejdříve se rozmnožit, vyzbrojit - a bez ohledu na oběti dobýt Zemi. Aby se dostatečně rozrostli, potřebovali větší prostor, než kolik jim hlavonožci původně darovali - brali si tedy další území silou. Skoro bych řekl - zaplaťpámbu za Hitlera! Jeho pověstná nenažranost ho naštěstí předčasně dohnala k válce s mimozemšťany. Zpočátku je sice zaskočili, ale pak se to začalo otáčet, takže je Němci nevyvraždili. Nechápu, jak mohli přehlédnout jejich vysokou úroveň. Nepochopili, že i když nestaví monumentální stavby a nepoužívají v takové míře stroje jako my, dovedou toho více."

"Němci na Nové Zemi si zase musí říkat, zaplaťpámbu za Čecha, který nás z Nové Země ve chvíli nejhorší dostal v poměrně hojném počtu."

"Nesměj se tomu, ono to tak vážně vypadá," potřásal jsem hlavou. "Ale co bylo včera, nechme být. Teď máme jiný cíl a ještě hodně práce."

*****

Naštěstí Norden postavil i záložní pevnost s tradiční německou důkladností. Generátory se krátce po zapojení bez problémů zaktivovaly, do nově zamontovaných kondenzátorů začala skrytým vedením z elektrárny Berlín proudit elektřina, aby se přeměnila do statického torzního pole. Druhé přívodní vedení vedlo k okraji Nového Německa - správně jsem tušil, že Norden odebíral energii i od Kopffüsslerů a že mu ji dodávali i později, když už byli ve válce. Svědčilo to buď o jejich zapomnětlivosti, nebo spíš o tom, že Norden v první vlně vraždění zlikvidoval mimozemské vědce, kteří měli o jeho aktivitách přehled. Energetické zdroje Kopffüsslerů pracovaly už tisíce let bez dohledu a Kopffüssleři asi přehlédli, že jejich nepřátelé dál odebírají jejich energii.

Vedení do elektrárny Berlín jsem řádně prověřil a i když bylo původně zapojené bez elektroměru - pro Nordena bylo v Hitlerově říši vždycky všechno zdarma - nechal jsem si tam instalovat měřiče, pevně rozhodnut za energii poctivě platit. Pořádek dělá přátele.

Přestávku nutnou k nabití kondenzátorů jsme věnovali odpočinku. Kluci navštěvovali lázně Hanse Köppkeho, kde se brzy stali středem pozornosti. Jejich pobyt v Berlíně nebyl žádným tajemstvím a brzy se rozkřiklo, že jsou tady "další Češi a ke všemu Vávrovci".

Jednoho večera se mě Jirka zeptal, co vím o fenoménu, se kterým se oba právě v lázních setkali:

"Nikdy předtím jsme nevydrželi tak dlouho pod vodou," vykládal mi. "Snažili jsme si vzpomenout, co o tom víme, ale nic. Víš o tom aspoň ty?"

"Nevím," přiznal jsem. "Vím, že nám quro dovoluje změkčovat kovy i sklo, ale ne dřevo, kosti ani rohy. Tacukyzlepšuje hojení, ale že by pomáhalo zadržovat dech, o tom mi také není nic známo. Vyzkoušejte to, mohlo by se nám to hodit."

"Už jsme si to změřili," hlásil Jirka. "Jára vydrží pod vodou dvanáct minut a já jedenáct. Lidi tam na nás koukali jako na div světa a houfně nám fandili."

"Možná mi to Kopffüssleři tenkrát zatajili, možná si to sami neuvědomili," uvažoval jsem. "Oni sami přece dýchali ve vodě jako na suchu, takže tyhle problémy určitě neměli."

"Funguje to i na suchu," pokračoval Jirka. "Ujdu bez nadechnutí dvě stě metrů. Má to jen jednu nevýhodu, stejnou jako quro. Unavuje to a dýcháš pak dlouho jako lokomotiva."

"Dobře, budeme si to pamatovat," uzavřel jsem. "Úplně zadarmo to zřejmě nebude, ale může to patřit mezi výhody. Dobře, že jste si toho všimli."

Ten večer jsme opět odletěli do pevnosti. Vyzkoušeli jsme první zapnutí konvertoru. Všechno proběhlo bez chyby. Jára se v té chvíli nacházel na střeše pevnosti a když jsme zapnuli na pár vteřin konvertor, hlásil nám vzrušeně dolů telefonem, že viděl nad sebou modravé kolo.

"Když se rozplynulo, zůstal na jeho místě zvolna se rozplývající kruhový mráček."

"Druhý pokus bude zítra," rozhodl jsem. "Spustíte to a já se na to v helikoptéře podívám shora."

"Proč ne všichni tři?" zarazil se Jirka.

"Proč ne my?" štětil se Jirka. "I já bych si na to taky troufl!"

"Budeš mít druhý pokus," ujistil jsem ho. "Neberte mi čest podívat se tam jako první."

*****

*****