Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ladislav Klíma

Sus triumfans

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Sus triumfans

Sus triumfans

Ladislav Klíma

Počátkem září vešel Vittorio Romano v osm hodin večer do římského, velmi četně navštěvovaného hostince.

Byl překvapujícím zjevem. Ač podle obleku jeho se dalo soudit na věk značně vyšší, byl teprve třicet sedm roků stár. Postavy byl vysoké, kostnaté, ba hubené, ale něco v tváři jeho povídalo, že musí být tělesně značně silný. Dlouhá, bledá, hubená tvář měla pravidelné a ušlechtilé rysy; bylo by ji bývalo možno nazvat krásnou, kdyby výraz její nebyl býval neobyčejně příkrý, přísný, chmurný a divoký. Pod mocným čelem svítily veliké, zelenavé oči až příšerně hrozivě a agresivně, ba vztekle; hleděly však přitom ledově pátravě a zkoumavě. Pod mírně orlím, krásným nosem rýsovala se velmi malá a velmi jemná ústa, mluvící, když mlčela, o krajně výbojné, vzdorné povaze. Z tváře zároveň skalnatě tupé, planoucí a dětsky žensky naivní, zvláštním leskem vyzařující, bylo zjevno, že Romano je mužem velké energie a vysokého ducha, že je neobyčejně nadaným mužem činu a rozeným vládcem lidu. Ač nebyl nikterak Napoleonovi podoben, může si čtenář o výrazu jeho tváře učiniti přibližnou představu, popatří-li na dobré portraity Korsikánovy z mladších let...

Byl svobodným a menším, ale poměrně dosti dobře placeným úředníkem...

Rychlým, pádným, velitelským dojmem působícím krokem vešel do veliké místnosti, skoro úplně naplněné... Rozhlédl se kolem - zmírnil krok - a výraz nejistoty, ba rozpaků objevil se zcela nepatrně v těkajících očích... Ale hned zvráštěl zlostně obočí a prudce usedl k menšímu stolu na jedinou prázdnou židli kolem něho...

Čtyři pánové v prostředních letech byli jeho soustolovníky. Jedna tvář byla veselejší, bodřejší, vlídnější a hodnější než druhá.

"Dobrý večer!" pozdravil je Vittorio zvučným, úsečným hlasem.

"Dobrý večer!" odpověděli všichni velice zdvořile, pátravě a plaše naň hledíce. Jeden z nich, nejmenší, nejtlustší, nejveselejší a nejčilejší, promluvil:

"Drahý pane, těší nás velice, že jste k nám přisedl a vás to bude zajisté též těšit. Každý je nám vítán! Račte vědět, že stůl tento jmenuje se 'stolem pěti dobráků'. My jsme čtyři z nich, pátý dnes nepřijde! Buďte nám vítán na jeho místě!"

"Ano!" přisvědčil jiný, velký a hřmotný, nesmírně povídavý a prostosrdečný, jenž pro žádnou urážku se nedovedl rozhněvat. "Jen vesele, vzácný pane! A nemračte se tolik, jako, s odpuštěním, nějaký bandita - prosím, pěkně prosím, nehněvejte se! V naší společnosti se dosud každý rozveselil, rád bych viděl toho, kdo by se mezi námi nesmál! Každému je u nás blaze, to říká každý - jsme hodní, dobrosrdeční lidé k pohledání!"

"Děkuju, uvidím!" děl Romano stejně úsečně a se stále svraštělými brvami.

"No, nemračte se, nemračte se, vzácný pane!" děl úslužným tónem třetí, velmi tichý, skromný a uctivý. "Je libo šňupeček, prosím?"

"Neráčíte-li být šňupákem," řekl čtvrtý, červený, žensky něžný, sladký, "nepohrdněte aspoň mými doutníky - havana, prosím - račte si jen vybrat, mnoho-li libo - bude mne velice těšit..."

"A pijte na náš účet!" zvolal veselý... "Pijte, co můžete, všechno zaplatíme!"

"Nerad přijímám dary! Vypadám snad tak chudě, že za mne chcete platit?"

"Prosím za odpuštění - nemínil jsem tím nijak urazit! Ale jak jste urážlivý, pane! S vámi je vskutku těžko vyjít!"

"A pořád se tak mračí!" zasmál se povídavý, "a hledí na nás jako bychom byli jeho nepřátelé a jako by nám chtěl dát po facce. Ale neračte se prosím horšit!"

"Nehorším se, vzácní pánové!" odvětil Vittorio, "jste roztomilí lidé!" A zasmál se... Ale smích jeho zněl jako obyčejně - něco výsměšného a nuceného...

"A teď buďme veselí a bavme se!" pravil skromný. "O čem se budeme bavit?"

"No, nejlépe ještě o vínech a papáníčku - to je vždycky veselé a zábavné!" odvětil veselý. "Neznámý pane, jak vám chutná toto víno? Znamenité, - že ano? Zde je neobyčejně dobré víno!"

"Je zde víno jako všude jinde!" odvětil Vittorio. "Ty malé rozdíly nestojí ani za řeč!"

"Jakže?" zvolal veselý s úžasem, "to nemůžete ani doopravdy myslit! Checheche! Víno je prý jako víno, povídá ten pán!"

A všichni čtyři se rozesmáli. Romano se zachmuřil ještě více.

"Prosím, neračte se urazit!" děl sladký, "ale to, co jste řekl, je vskutku trošinku směšné! Checheche!"

Oko Romaniho zasršelo blesky. Ale zkrotil se a mlčel.

"Proč pořád mlčíte, vzácný pane?" tázal se povídavý... "Bože, s vámi je těžká práce! Nevím, rozveselíme-li jej! Tak mluvte přec!"

"O čem? O žraní a chlastu? Nevíte, pánové, že je mužů nedůstojno o těchto věcech vůbec mluvit? Staří Římané, naši předci, byli by k tomu, kdo by o tom mluvil, s opovržením obrátili záda!"

"Oho!" zvolal veselý. "Ráčíte být špatně informován! Staří Římané pečovali o bříško ještě více než my - lucullské hody - ..."

"Vy tedy pochybujete, že jsme mužové?" tázal se sladký.

"Nepochybuju, protože vím, že jimi nejste!"

"Jakže?" zvolal povídavý, "máme vás snad přesvědčit, že jimi jsme?"

"Snad se ten pán přece jen rozveselí - ale později!" pravil uctivý.

A již se počala jevit.

"Kterou?"

"Fortunu!"