Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Semerád

Fext

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Fext

FEXT

stín z temnot

ing. Václav Semerád

[START]

(C) 1996 Václav Semerád

Veškeré připomínky jsou vítány:

ing. Václav Semerád

U rybářství 1001

149 00 Praha 4 - Háje

272951081

VSemerad@volny.cz

Vrahové

Sundala jsem nohu s plynu a plnou vahou sešlápla brzdu a spojku.

Brzdy zakvílely, auto se na mokrém asfaltu dostalo do smyku a i když vzápětí jako zázrakem vyrovnalo, uvědomila jsem si, že to nezvládnu.

Začala jsem ječet strachem.

"Uhni, slyšíš? Zmiz, pitomečku!"

Nebála jsem se o sebe, ale o chlapa, co ležel napříč silnice. Spatřila jsem ho na poslední chvíli za zatáčkou, div, že jsem si ho vůbec všimla. V černé bundě a kalhotách byl na mokrém asfaltu neviditelný a v okamžiku, kdy ho olízly reflektory, bylo na účinné brzdění pozdě. Řítila jsem se přímo na něho, chtěla jsem se mu vyhnout, silnice byla široká dost, ale sotva jsem nepatrně pohnula volantem, už jsem zase cítila, že se dostávám do smyku.

Naštěstí chlap v poslední vteřince vyskočil a jako kočka odlétl stranou do příkopu. Neležel tam bezvládně, jak jsem se v první chvíli domnívala. To ho zachránilo. Nijak jsem si ale neoddychla a dál usilovně drtila pedál brzdy, ačkoli auto dávno nehybně stálo se zhasnutým motorem na pokraji mokré asfaltky.

Pomyšlení, že jsem málem přejela člověka, mnou pořádně zamávalo. Abych se rozjela a klidně pokračovala v cestě, na to jsem neměla pomyšlení. Zuby mi drkotaly, brada se mi klepala, nedokázala bych řídit.

Ještě jsem se nevzpamatovala z jednoho šoku a ocitla jsem se tváří v tvář dalšímu. Náhle někdo velikou silou udeřil do okénka těsně vedle mé hlavy. Rozsypalo se na tisíce drobných skleněných kostiček a když jsem vyděšeně otočila tím směrem hlavu, spatřila jsem, že se dívám - přímo do velikého černého ústí nějaké zbraně. Pistole, ale připadala mi jako menší kanón.

"Vylez!" štěkl na mě nepříjemný hlas. Patřil sotva pětadvacetiletému, ale krajně nesympatickému mladíkovi. Nejen protože mi mířil pistolí přímo mezi oči, ani pro jeho ostrý, skřípavý hlas. Co mě přimrazilo nejvíc, byl bezcitný pohled jeho očí a cynický úšklebek.

Na odpor jsem ani nepomyslela, ostatně by byl už předem marný. Když na člověka z téhle blízkosti zeje centimetrový černý otvor hlavně, málokdo má odvahu podniknout cokoli, co mu majitel zbraně výslovně nenařídí. Jako ve snu jsem rozepnula bezpečnostní pás, otevřela dveře, otočila se a chystala se vystoupit.

"Nech ji tam sedět, Jóží," ozvalo se ale v té chvíli z druhé strany. Současně jsem zaslechla kovové cvaknutí a cítila, jak kdosi trhnutím otevřel dveře na druhé straně. Podle familiárního tónu to musel být společník prvního pistolníka, ale nemohla jsem se tam podívat, nemohla jsem odtrhnout oči s pistole, která mi mířila mezi oči. Dívala jsem se na ni jako zhypnotizovaná myšička do očí přibližující se jedovaté kobry.

"Co s ní budeme dělat, vole?" vyštěkl první mladík, oslovený jako Jóží. Přitom ani na okamžik neodklonil pistoli.

"Vezmeme ji s sebou," opáčil jeho kumpán. "Jednak to určitě uřídí líp než my dva dohromady - nezapomeň, tohle určitě nemá automatickou spojku - a druhak, proveze nás kontrolami. My bysme byli moc nápadní."

"Radši bych ji odpráskl," zavrčel mladík.

"Šílíš?" vybuchl druhý. "Víš, jak daleko by to bylo v takovým tichu slyšet? Neboj se, nebude nebezpečná. A taky - škoda munice."

"Tak ji podříznu!"

"A pojedeme v zakrváceným autě, nenápadný jako papoušek v tělocvičně."

"Sem tak blbej? Nejdřív ji vytáhnu z toho auta, ne?"

"Na to je dycinky dost času, tady by ji hned našli. Pojede s náma a basta!"

"A co když bude křičet?"

"Když jí budeš držet devítku u hlavičky, nepípne ani kdyby seděla na ježkovi."

"No jak myslíš. Sedej zpátky, buchto!" nařídil mi Jóží nevrle.

Ten druhý měl pravdu, nepípla bych, ani kdybych seděla na ježkovi. Poslušně jsem zastrčila nohy do auta. Pak teprve jsem otočila na okamžik hlavu k tomu druhému. Skoro bych mu byla vděčná, zachránil mi asi život, ale hned jsem pochopila, že to od něho není tak moc záslužné. Otevřel si dveře, poklekl jedním kolenem na sedadlo vedle mě - a držel mě v šachu druhou pistolí, stejně velikou a stejně hrozivou.

"Nezdržuj, Jóží," napomenul netrpělivě kumpána.

"To mám sedět vzadu?"

"Tři se dopředu nevejdeme."

"To se mi nelíbí," oponoval první.

"Budeš hlídat povětří za námi. Já si beru na starost, abysme nevjeli do průseru."

"A co ta holka?" Mínil zřejmě mě.

"Klídek, dvě devítky ji stačí umravnit."

Jóží oběhl auto a nasedl dozadu. Jeho kamarád se nacpal dovnitř stejnými dveřmi a pořádně jimi práskl, až jsem se na okamžik lekla, že vypadnou ze závěsů. Trabant po rodičích už měl ledacos za sebou, byl div, že vůbec držel pohromadě.

"Tak jedeme, ne?" pobídl mě chlápek vedle mě.

"K.. kam?" vyjekla jsem.

"O to se nestarej, buchto," odsekl zezadu Jóží.

"Rovně dopředu," přidal lakonicky druhý.

Jen bezděčně jsem zapnula bezpečnostní pás a pokusila se třesoucí se rukou otočit klíčky. Motor naskočil, ale já jsem byla jako zdřevěnělá. Nemohla jsem zařadit jedničku a nakonec jsem se rozjela parádními přískoky - jako v autoškole.

"Takhle bych to určitě uměl taky," odplivl si znechuceně Jóží za mými zády. Ani jsem se nemusela ohlížet, věděla jsem, že na mě pořád míří.

"Na jejím místě bys byl taky tak posranej," odfrkl si ten vedle mě shovívavě.

Přeřadila jsem na dvojku, pak na trojku a za chvíli jsme už jeli osmdesátkou. Víc jsem nezrychlovala.

"To ti to rychleji nejede?" otázal se chlápek, co seděl vedle mě.

"Co bys chtěl od Traboše," zavrčel za mnou Jóží.

"N...ne... nechci se vybourat," namítla jsem. V takovém rozrušení bych vlastně ani neměla řídit, ale ti dva by na to určitě nebrali ohled.

"Jen se nám tu neposer," ozvalo se zezadu. "Poslyš, Žorži, děsně sem fouká."

"Tak si přesedni naproti," odsekl na to můj spolujezdec. "Tvoje blbost, okno jsi jí vymlátit nemusel."

"Jo, a frnkla by nám," vrčel Jóží, když si za jízdy přesedával na pravé sedadlo. Spatřila jsem ho na okamžik, kdy mi zakrýval zpětné zrcátko.

Před námi se objevily první domky spící vesnice.

"Kdyby nás chtěl někdo zastavit, dáš plný plyn a pojedeš jako o závod, rozumíš?" ubezpečoval mě chlápek vedle mě. Sám se celý přikrčil v sedadle, aby si při letmém pohledu zvenčí každý myslel, že jsem v autě sama.

"Jestli zastavíš policajtům, vystřelím ti mozek z hlavy, to si piš," dodal za mnou sveřepě Jóží. "Umíš si, ty káčo, představit, co dovede pistole devítka, když tě střelím ho hlavy? Víš ty vůbec něco o těchhle hračkách?"

Ujistila jsem ho, že tomu vůbec nerozumím.

"Devítka ti neudělá jen díru do hlavy, jako menší ráže. Po ráně z devítky ti pukne lebka a mozek se z ní rozletí do všech stran, dokonce i očima," ubezpečoval mě.

Otřásla jsem se hrůzou. Příšerné pomyšlení.

Nikdy by mě ani nenapadlo, že to uvidím na vlastní oči...

Policajti naštěstí ve vesnici nebyli. Projeli jsme kolem nic netušících spících domků a pokračovali alejí silných stromů.

"Na příští křižovatce zahneme doleva," oznamoval chlápek vedle mě, sotva se za vesnicí narovnal.

Zpomalila jsem. Neznala jsem to tu natolik, abych věděla, jak to bude vypadat za příští křižovatkou. Vždycky jsem tudy jezdila rychle, ale jela jsem pořád po hlavní silnici, neměla jsem důvod odbočovat ani zpomalovat.

"Tady," ukázal mi Žorž pistolí na úzkou cestu. Vedla do lesa, byla asfaltovaná, ale potkat tady autobus, měla bych určitě problémy. Opatrně jsem na ni odbočila.

"Neboj se, já to tu dobře znám," ujišťoval mě Žorž. Možná to nebylo určeno mně, spíš společníkovi. Buď jak buď, jela jsem pomaleji. Silnička se klikatila jako užovka, měla jsem co dělat, abych v některé prudké zatáčce nevyletěla do černé strže vlevo, nebo nevrazila do strmého svahu vpravo. Kam vlastně jedeme? uvažovala jsem zoufale. Před námi čněly nepříliš vysoké hory, kde jsem v životě nebyla, ačkoliv jsem podél nich často jezdila. Co jsou vlastně zač, ti dva? Podle toho, jak se skrývali před policií, šlo o zločince, možná o vězně na útěku. Až teď jsem si uvědomila, že oba mají na sobě jen nevzhledné tmavošedé mundury, jako vězeňské. Těžko jsem od nich mohla čekat slitování, to jediné se mi zdálo jisté.

Pomalu, ale přece jsme vyjeli až na hřebeny. Cesta se tu napojovala na jinou, jen o málo širší. Žorž mi pokynul opět vlevo a já ho beze slova poslechla, i když mi to už neukazoval svou zbraní. Odložil ji dokonce na přední desku, ale já jsem pořád cítila, jak na mě zezadu míří druhá těžká pistole.

Tady nahoře les nebyl. Jeli jsme po pláni, která se na obou stranách svažovala dolů. Vyšel úplněk a v jeho světle byl okolní svět ponurý jako na hřbitově. Morbidní dojem podtrhávala řídká mlha, z níž vystupovaly osamělé balvany, roztroušené kolem. Budily dojem náhrobků. Přistihla jsem se, jak mi cvakají zuby. Byla mi zima, skutečné horké léto bylo teprve přede dveřmi a rozbitým okénkem se do auta stále valila studená mlha, ale uvědomovala jsem si moc dobře, že to je hlavně strachem.

V pětadvaceti se obvykle člověku umírat nechce.

Přiblížili jsme se k další křižovatce. Silnice se tady v oblouku napojovala na širší, ale Žorž mi mlčky ukázal na další úzkou cestu, která tu opět odbočovala doleva a mířila do hustého lesa.

Odbočila jsem na ni a opět zpomalila. Ale nezdálo se, že by proti nám něco mohlo vyjet. Reflektory olizovaly husté řady kmenů po obou stranách a převislé větve nad silnicí. Pařáty stromů se po nás natahovaly a hrozily nám.

"Za chvíli jsme v suchu," ujistil Žorž svého společníka.

"Jen aby," vyštěkl Jóží zezadu.

"Neměj obavy, odpočinem si jako v bavlnce," opáčil Žorž. "Už jsem ti přece říkal, že to tady znám jako svý boty."

"A co budeme dělat s ní?" ozval se po chvilce Jóží.

"Už jsem neměl ženskou ani nepamatuju," protáhl se Žorž požitkářsky. "Ta buchta přitom vypadá... docela k nakousnutí."

Došlo mi, že mluví o mně a tím víc jsem se roztřásla.

"No dobře, byl to tvůj nápad," souhlasil velice ochotně Jóží. "Ale ňák nevidím, co s ní potom? Přece ji nebudeme v noci hlídat? Spát pod jednou střechou s mrtvolou se mi taky moc nechce."

"Neměj péči a nech to na mně," utrousil spokojeně Žorž.

Les přerušila rozsáhlejší mýtina. Stálo tu cosi jako stodola, nepříliš velká dřevěná bouda bez oken. Žorž mě navedl přímo k ní a už zase namířenou pistolí mi přikázal zastavit. S bušícím srdcem jsem ho poslechla.

"Vylez ven a otevři," otočil se Žorž dozadu.

"Chceš zajet dovnitř?" dovtípil se Jóží. "Seš si jistej, že nás tu nikdo nenačapá?"

"Samolitr," ujistil ho. "Tady nás zaručeně nenajdou ani helikoptérou. Nebo chceš jet dál? Varuju tě, další takový místo nebude pěkných pár desítek kilometrů a všude tam na nás čekají. Vyspíme se tady a vyrazíme až večer, to budeme mít šanci nepozorovaně zmizet. Kromě toho by nás tu mohli hledat naši. Fotr o týhle skrejši dobře ví a může nás vytáhnout z bryndy."

Jóží se dveřmi kolem komplice smýkl jako had, práskl jimi a ve světle reflektorů pomalu došel ke zvetšelým dřevěným vratům boudy. Bez problémů je otevřel. Nebyla zamčena, ani neměla zámek. Dovnitř by se auto vešlo, i když možná těsně.

"Tak jedem," pobídl mě Žorž.

Neměla jsem jiné východisko než poslechnout je na slovo. Vyskočit a dát se na útěk by bylo stejné, jako vrhnout se po hlavě do propasti. Mlha kolem nás nebyla dost hustá, spíš to byl lehký opar. Světlo úplňku bylo dost silné, aby mě viděli na dálku. Měla jsem na sobě světlý kostýmek, byla bych proti tmavému lesu dobře osvětlený terč. Neuběhla bych ani pět metrů a zastřelili by mě. Pochopila jsem, co mě čeká, až zajedu do kůlny, ti dva hovořili bez obalu. Zoufale jsem uvažovala, co dělat, ale nic mě nenapadalo. Dokořán otevřená vrata byla široká, nemohla bych předstírat, že se do nich netrefím.

Zařadila jsem jedničku a pomalu vjela dovnitř.

"Vypni motor, ale světla nezhasínej," poručil mi Žorž. "A dej sem klíčky."

Motor poslušně umlkl. Podala jsem klíčky spolucestujícímu a poplašeně jsem se na něho přitom dívala. Usmíval se trochu, ale i tak mi jezdil mráz po zádech.

"Vybijí se baterky," pípla jsem tiše.

"Tobě ještě záleží na baterkách?" zeptal se mě klidně, ale přitom mrazivě.

Neodpověděla jsem mu.

"Bude to tu skoro jako v hotelu," halasil zvenku Jóží. "Dobře jsi to vybral. Sena je tu dost, budeme si hovět v suchu a na měkkým."

"Konečná, vystupovat!" rýpl mě Žorž pistolí do ramena.

Jóží prudce otevřel dveře na mé straně, popadl mě hrubě za loket a chtěl mě rychle vytáhnout z auta, jenže pásy mě zadržely a vrátily zpátky na sedadlo.

"Ty se budeš vzpouzet?" rozčertil se Jóží.

"Neblbni, vole, dyť je přikšírovaná," zastal se mě Žorž, ale nebylo to z rytířské galantnosti. Rozepnul mi pásy, vystrčil mě ven a sám rychle vystoupil za mnou.

Jóží mě trhnutím postavil na nohy, ale vzápětí mnou prudce smýkl, až jsem upadla naznak na velkou hromadu sena. Nenatloukla jsem si, ale přesto jsem leknutím vykřikla.

"Budeš mlčet?" namířil na mě Jóží svou obrovskou pistoli. Viděla jsem s konečnou platností, že je zle. On se nebude rozpakovat a zastřelí mě. Ztuhla jsem jak špalek a ani jsem se nepokoušela zvednout.

"Tak moment," ozval se Žorž. Stál teď vedle svého kumpána a mířili na mě oba.

"Byl to můj nápad," pokračoval Žorž. "To znamená, že mám nárok jako první."

"Copak ti to beru?" utrhl se Jóží.

"Tak jdi zavřít vrata," požadoval Žorž.

Jóží zabručel, otočil se a zmizel ve tmě. Pomalu jsem se postavila. Reflektory auta nedávaly moc světla, zvláště když se odráželo od tmavohnědé prkenné stěny. Stála jsem tak, že na mě bylo dobře vidět, což byla další nevýhoda. V tichu jsem slyšela zaskřípění zrezivělých závěsů a typické bouchnutí dřevěných vrat.

"Neslyšela jsi?" ušklíbl se Žorž. "Jsme na místě, postýlka je připravena. Můžeš se začít svlíkat. Nejprve malá kulturní vložka - striptýz."

Vtipné se mi to moc nezdálo, ale jemu ano. Alespoň podle toho, jak se tomu sám zachechtal.

"Ne...ne...nechte mě... prosím..." vyhrkla jsem zoufale.

Obměkčilo by to snad kameny, ale ne tyhle dva.

"Mám ti pomoct?" křikl na mě Žorž. Jeho hlas ztvrdl jako kus křemene. Aniž by na mě přestal mířit, natáhl se a volnou rukou mě popadl za kabátek kostýmu. Trhl za něj tak neurvale, až mě to otočilo. Ozvalo se zapraskání látky, knoflíky odlétly kamsi do sena, kabátek zůstal Žoržovi v ruce. Strhl mi jej jediným pohybem. Ale nevrhl se na mě, jak jsem už najisto očekávala. Kabátek jen odhodil stranou a opět na mě významně pozvedl svou obrovskou pistoli.

"Nerozuměla jsi? Šaty dolů! Nebudeme tě přece svlíkat! Hezky pěkně sama, jsi na to dost velká! A pohni sebou, nemám chuť čekat!"

V té chvíli do světla vkročil i Jóží. Nedržel už v ruce pistoli, ale věděla jsem, že ji má u sebe. Připadalo mi, že se na mě dívá mlsně jako krajta na králíčka. Zbledla jsem ještě víc než dosud. Bylo mi jasné, že nemám na vybranou. Ničemu nezabráním. Každý odpor by skončil tím, že bych tu zůstala ležet v kaluži krve. Možná se mě i potom budou chtít zbavit jako nepohodlného svědka, ale nebudu-li se jim teď vzpírat, třeba mě nechají naživu, utěšovala jsem se. Třeba mě ještě budou potřebovat jako řidičku.

Třesoucími prsty jsem si začala před nimi pomalu rozepínat halenku. S potěšením se na mě dívali, opravdu jako na striptýzu. Nespěchala jsem, ale to, co se mnou zamýšleli, jsem mohla oddálit nanejvýš o pár minut.

Poslední knoflíček povolil. Pomalu jsem vytáhla ruku z rukávu, potom z druhého.

"Naval to sem!" nařídil mi Žorž.

Váhavě jsem mu halenku podala. Vytrhl mi ji, zmačkal a rozbitým okénkem mrštil do auta.

"Myslíš, že ji napadne utíkat?" ušklíbl se vítězně na svého kumpána. "Když jí teď zabavíme šaty a nebude mít na sobě ani nit, bude nakonec ráda, když přečká dnešní noc někde v koutku na seně. Tam jí bude aspoň trochu teplo, když už je venku zima, že bys psa nevyhnal. Zkurvené léto!"

To se ovšem zmýlil. Okamžitě jsem si umínila utéci, i kdybych měla utíkat černou nocí kdovíkolik kilometrů nahá. Jenže o tom se dá uvažovat, až usnou. A do té doby...

"Tak pokračuj," vybídl mě posměšně Jóží. "Na co čekáš? Hudbu tu nemáme, ani pískat ti k tomu nebudu."

Zaváhala jsem. Svlékáním jsem je zdržovat nemohla. Byla jsem na lehko, počítala jsem s tím, že v autě bude teplo. Co teď? Podprsenku, nebo radši sukni?

"Co se stydíš?" přidal se Žorž. "Nikdo tu přece není, nikdo to neuvidí."

"No, netvrdil bych to tak jistě," ozvalo se v té chvíli ze tmy stranou od auta.

Do světla reflektorů vstoupil chlap, nasvícený odspodu, jako bývají démoni ve filmech. Měl zrzavý plnovous, na hlavě vysoký černý klobouk, na sobě dlouhý černý plášť - víc jsem z něho neviděla. Vypadal tajemně a trochu hrozivě. Byl to přízrak nebo člověk? Kde se tu vzal, vždyť Jóží vrata právě zavřel? Ledaže - by tu byl už dříve.

"Nechte tu dívčí na pokoji, hoši," nabádal je skoro dobrácky. "Gentleman se snad k dámě chová jinak. A zabalte ty bouchačky."

"Máš smůlu, kámo," namířil na něho Jóží pistoli. "Nesnášíme kazatele. Můžeš se ještě pomodlit, jestli po tom toužíš, ale na víc ti času nezbývá."

Neznámý nehnul brvou, ačkoliv bylo jasné, že s holýma rukama nemá proti dvěma ozbrojeným gangsterům šanci. Utéci neměl kam, zavřená vrata byla za nimi. Byl v rohu kůlny v pasti, ale pořád dělal, jakoby o nic nešlo.

"Raději si mě dobře prohlédněte," zašklebil se, jako kdyby mu Jóží nabízel balíček cigaret a nedržel v ruce smrtící zbraň. "Určitě jste nikdy v životě nepotkali fexta. Můžete to chápat jako nezaslouženou čest, neříkám každému na potkání, co jsem zač."

"Frátr nebo mnich, seru ti na to," odsekl posměšně Jóží.

"Fext," opravil ho neznámý klidně. "Kdybys věděl, co to znamená, nešermoval bys mi tou hračkou před očima. Mohla by vystřelit."

"Uhodl's," zašklebil se Jóží. "Přesně to mám v úmyslu! S potěšením ti nasypu do hlavy olovo, i kdybys byl sám papež."

"Tak střílej, frajírku," usmál se neznámý. "Měl bych tě upozornit, že u fexta jako jsem já neplatí fyzikální zákony jako u ostatních lidí. Například úhel dopadu se rovná mínus úhlu odrazu a ne plus. Ale tomu ty asi nerozumíš, že? Tvoje škoda."

Tedy, myslet na matematiku ve chvíli, kdy je člověk v moci takových gaunerů, to chce hodně pevné nervy.

"Co to plkáš o zákonech?" rozesmál se Jóží. "Přeskočilo ti strachy? Odjakživa na zákony seru!"

"Neměl bys. Já jen aby sis v pekle nestěžoval, že jsem tě nevaroval. Pro mě za mě, vystřel si! Nač vlastně čekáš? Mám na tebe vytáhnout svoji bouchačku? Mám taky jednu! Sice postarší, ale střílí docela přesně!"

Pomalu, jako ve zpomaleném filmu, sáhl do hluboké kapsy svého černého pláště. Zatrnula jsem o něho obavami. V ruce se mu zaleskl kov, ale tím hlemýždím tempem nemohl dva zkušené zločince překvapit! Vážně mu nedošlo, že jde o život? Ačkoliv byl sám proti dvěma a oba na něho mířili, předem jim prozradil, že má zbraň - to se nedalo chápat jinak než jako sebevražda. Jako pistolník proti nim prostě neměl šanci. Museli by být padlí na hlavu, kdyby ještě váhali.

"Táhni do pekla, blboune nejapnej, a pozdravuj Lucifera!" řekl nenávistně Jóží.

V těsné kůlně se blýsklo a zahřměla ohlušující rána.

Spatřila jsem, jak se na prsou neznámého v černém kabátě rázem objevila veliká díra s roztřepenými okraji, tam, kde má člověk srdce. Jóží vypálil rovnou od boku, ale na dva metry se nemohl minout. Chlap sebou trhl, ale k mému nesmírnému údivu zůstal stát, zatímco Jóží zařval bolestí, upustil pistoli, chytil se za břicho a neskutečně pomalu se zhroutil na udusanou hlínu kůlny.

Žorž se po kamarádovi nechápavě ohlédl, ale hned se vzpamatoval. Pozdvihl pistoli do výšky svých očí a krátce, ale pečlivě na usmívajícího se neznámého zamířil.

Nočním tichem zaburácel druhý výstřel.

Chlap v černém plášti sebou podruhé trhl, ale opět zůstal stát.

Zato Žoržova hlava doslova vybuchla a krev se z ní rozletěla na všechny strany. Cosi horkého, mazlavého mi stříklo do obličeje.

Okamžitě jsem si to setřela. Pak jsem se ale podívala na svou ruku. Na prstech se mi bělalo cosi promíseného s jasně červenou krví.

Došlo mi, že to je - lidský mozek.

Dřevěná kůlna se se mnou zatočila jako ve víru a já jsem se pomalu složila naznak do suchého, šustícího sena.

*****

Fext

Probrala jsem se pleskáním po tvářích. Asi jsem vzdychla, protože mi někdo ihned nadzvedl hlavu a přistrčil k ústům nějakou láhev.

Nenapadlo mě včas, co to může být. Napila jsem se pěkně zhluboka, jako kdyby to byla voda. To jsem si dala! Tekutina v té láhvi měla mnohem blíž k čistému lihu. Chvíli jsem lapala po vzduchu, v očích mi stály slzy, ale vzkřísilo mě to, rychle a dokonale.

"Už je vám líp?" uslyšela jsem konejšivý mužský hlas.

"Jo," odtušila jsem lakonicky, sotva popadajíc dech.

Rozkašlala jsem se. Skláněl se ke mně zrzavý vousáč v černém plášti. Ten, co se prve nebál těch vrahů. Jednou rukou mě jemně podpíral, v druhé držel placatou láhev.

"Neposadíte se?" optal se mě.

"A... a... ano, děkuji," souhlasila jsem mezi kašlem.

Pomohl mi posadit se. Placatou láhev uzavřel šroubovacím uzávěrem a strčil zpátky do kapsy svého pláště. Poplašeně jsem se rozhlížela kolem. Nacházeli jsme se pořád v té neútulné dřevěné kůlně, pod námi šustilo suché seno - a stranou na podlaze z udusané hlíny ležela - dvě těla bez známek života.

"Panebože, oni jsou mrtví?" vyjekla jsem zděšeně.

"Dokonale," souhlasil se mnou klidně. "Jeden zhebnul na fleku, ten druhý se ještě chvilku trápil, ale brzy budou studení oba."

"Vy jste je - zabil?" vyčetla jsem mu prudce.

"Zabili se sami," namítl klidně. "Byli to banditi. Stříleli jen oni, já ne. A to jsem je včas varoval, že střílet na fexta je sebevražda, nevzpomínáte si?"

Ukázal mi díru v kabátu - v místech, kde mívá každý normální člověk srdce.

"Zastřelili by mě bez mrknutí oka, kdybych nebyl, co jsem. Takže mi nevadí, že tu chladnou! A nelitujte je ani vy, na vás se taky chystali. Neobléknete se raději?"

Uvědomila jsem si, že mám nahoře jen podprsenku a zakryla se aspoň rukou. Bylo to prázdné gesto, vždyť jsem tak byla celou dobu, co mě křísil. Chlápek se rychle otočil k autu, hrábl dovnitř a podával mi mou pomačkanou halenku. Pak se rytířsky odvrátil, abych se oblékla. Taky to bylo jen gesto, ale milé. Vypadal jako loupežník, ale choval se jako džentlmen.

Chvatně jsem vklouzla do rukávů a ačkoliv se mi pořádně třásly ruce, rychle jsem zapínala knoflíčky.

"Kdože to jste?" obrátila jsem se zvědavě na neznámého.

"Říkají mi od pradávna Jíra, Jíra Stříbrný. Pocházím ze vsi nedaleko od Žlutic," pochopil mou otázku jinak, než jsem ji dávala.

"Martina Kodětová," představila jsem se mu, jak mi velela slušnost.

"Máte moc hezké jméno. Jednu Martičku jsem kdysi znal, ale to už je moc dávno."

Dopnula jsem poslední knoflíček. Halenka byla zmačkaná, ale o to vůbec nešlo.

"Můžete se otočit. Ale - co jste prve říkal, že jste?" upřesnila jsem svou předchozí otázku, aby se na ni nezapomnělo.

Pomalu se otočil a trochu se zamračil.

"No, vězte Martičko, já jsem opravdový, skutečný fext."

"To mi nic neříká."

"Vy jste to slovo také neslyšela?" usmál se trochu trpce. "Jak bych vám to řekl... To jsou takové podivné příšery, chodí po světě a nemohou umřít."

"Jak to - nemohou umřít?"

"Jednoduše, podívejte se," ušklíbl se. Pomalu vytáhl z kapsy svého černého pláště dlouhou starodávnou pistoli se zašlou dřevěnou pažbou, obrátil ji proti své hlavě a než jsem stačila zareagovat, stiskl kohoutek.

Zahřmělo to a okamžitě jsme se ocitli v oblaku dýmu. Štípal do očí, bylo v něm zřejmě hodně síry. Naštěstí rychle stoupal vzhůru a já jsem nevěřícíma očima vykuleně civěla na neznámého. Stál vedle mě s klidným úsměvem ve tváři a nevypadalo to, že by se mu něco přihodilo.

"Proboha, co to děláte?" vyjekla jsem.

"Já jen, abyste mi to uvěřila," omlouval se. "Prostě - když na sebe vystřelím, nic se nestane. Když mě střelí někdo jiný, neuškodí mi, ale zabije sám sebe. Podívejte!"

Prohlížela jsem si jako fascinovaná jeho kabát. Díra od kulky, kam se strefil Jóží, měla ožehlé okraje, ještě se z nich trochu kouřilo. Procházela nejen kabátem, ale i skrz košili. Ať jsem tomu věřila nebo ne, tělo pod ní bylo nepoškozené. Nikde žádná krvavá rána. Žorž mu mířil na hlavu, tam se žádná viditelná stopa nezachovala. Stejně jako po té poslední ráně, kterou se střelil sám.

"Jak to?" vytřeštila jsem oči.

"Odrážejí se ode mě kulky. Kdysi dávno mě zkoumal jeden fyzikus a velice se tomu divil. Tvrdil pořád něco o porušování přírodních zákonů. Pochytil jsem od něho, že nejen odrážím kulky, ale ke všemu neobvykle. Úhel odrazu má být prý stejný jako úhel dopadu, ale u mě tomu tak není. Nevím. Zákonům přírodním ani lidským zas tolik nerozumím. Kule se ale ode mě odrážejí jako na potvoru zpátky, odkud byly vystřeleny. Když na mě někdo vystřelí, nespáchá vraždu, ale sebevraždu. Jako ti dva."

"Ale to přece není možné!" namítla jsem zděšeně.

"Na mně je toho nezvyklého víc," mávl rukou. "Div je už to, že vůbec žiju, ale to by bylo dlouhé povídání. Poslyšte, Martičko, jak jsem pochopil, nejste tady zrovna moc dobrovolně. Na vašem místě bych odsud co nejrychleji upaloval. Tenhle kočár patří vám, nebo těm lapkům?"

"Mně," přikývla jsem.

Dva kroky od mrtvého Žorže ležely na hliněné podlaze klíčky od mého auta. Blýskly se mi do očí, jako by mě také vyzývaly k útěku.

"Chcete-li, svezu vás, kam si budete přát," Napadlo mě jen to, v té chvíli bych mu svou vděčnost nedovedla jinak prokázat.

"Já to sice nutně nepotřebuju, ale chcete-li, doprovodím vás. Toulají se tu v noci divní chlapíci, ještě by vám mohl některý ublížit."

Ani mě nenapadlo, že se to hodí i na něho. Zaplaťpámbu, že se tady v těch nehostinných místech potuloval právě on.

"Kdybyste mi otevřel vrata," požádala jsem ho nesměle.

Vstal a zmizel ve tmě. Shýbla jsem se pro klíčky, zapadla rychle do auta a nervózně nastartovala. Motor okamžitě naskočil, vždyť byl ještě horký. Celé moje dobrodružství v této kůlně netrvalo déle než deset minut - ale na ty určitě do smrti nezapomenu!

Jakmile jsem ve zpětném zrcátku zpozorovala, že se vrata otevřela, vycouvala jsem do měsíčního světla. Reflektory na seně olízly zapomenutý kabátek od kostýmku, ale ani za nic bych se tam nevrátila, ani kdyby mi v té chvíli někdo řekl, že ten kabátek bude někoho stát život.

"Nastupte si," vybídla jsem Jíru a otevřela mu druhé dveře. Chvilku mu trvalo, než se mi naskládal dovnitř, v nasedání do auta asi neměl praxi. Jakmile zavřel dveře, otočila jsem auto na cestu a za okamžik jsme už jeli lesem. Zapomněla jsem se ho zeptat, kde bydlí - ale on se stejně nabízel, že doprovodí domů mě.

"Nejezdíte často, že?" otázala jsem se ho. Chtěla jsem, aby se nějak projevoval, jeho mlčení mě trochu znervózňovalo.

"Po pravdě řečeno, nejezdím," souhlasil. "Nemám tyhle moderní vynálezy rád."

"Nevypadáte zrovna na stařešinu," usmála jsem se na něho.

"Vy se tak vyznáte! Schválně hádejte, kolik mi je let?"

"Já nevím, to bude těžké - s takovými vousy se to špatně odhaduje - ale řekla bych, že je vám něco mezi třicítkou a padesátkou."

Přesněji bych si to netroufala určit a raději jsem použila hodně širokého rozmezí, vousy člověka změní k nevíře. Netušila jsem, že v jeho případě to dost široké není.

"Vidíte," usmál se. "Málem byste to uhodla. Tedy - když přidáte tři sta let..."

"Tři sta let?" vydechla jsem. "To si snad děláte legraci, to přece není možné!"

"To říká každý," povzdychl si. "Asi bych to říkal taky, kdybych si nebyl zatraceně jistý, že žiju. Vím, je to neuvěřitelné. Jako to odrážení kulí. Nevidět to na vlastní oči, nevěřila byste mi ani slovo."

To měl pravdu. Jenže věk přes tři sta let by byl ještě víc proti zdravému rozumu, takže jsem tomu odmítala uvěřit z hloubi duše, z principu.

Tři sta padesát let!

"To byste musel pamatovat... Bílou horu!" vyhrkla jsem.

"Taky že ji pamatuju," opáčil. "Tu bitvu jsem na vlastní oči neviděl, byl jsem tenkrát malý kluk, sotva třinácte jar, ale pamatuji se moc dobře, co bylo potom. Dneska se tomu říká Třicetiletá válka a spousta lidí už ani neví, že něco takového bylo - a řeknu vám, bylo to pěkné svinstvo!"

"To byste se musel narodit - někdy kolem roku tisíc šest set sedm."

"Přesně tak. Prý v létě. Jak říkám, pamatuju na tu dobu, ale nejen na ni. Já už toho v životě prožil..."

"Pamatujete Bílou horu," opakovala jsem si udiveně spíš jen tak pro sebe. "To byste měl určitě o čem vyprávět!"

"To bych mohl," souhlasil. "Ale nebylo by to moc veselé povídání. Za Třicetileté to nebyl žádný med. Skrývali jsme se v lese, ale všichni z naší rodiny jeden po druhém umřeli. Hlady, na zranění v šarvátce s vojáky, anebo na morovou ránu. Z celé rodiny jsem zůstal sám. Ale - oni by tak jako tak dávno umřeli, smrt je lidský úděl."

"Ale - co vy?"

"Na strašidlo vypadám zachovale, ne?" usmál se trochu trpce, ale pak pokračoval klidným tónem: "Nestěžuju si. Potkal mě zkrátka jiný osud než většinu lidí. Je to hodně zvláštní vědět, že vám nikdo nemůže ublížit, i kdyby sebevíc chtěl. Napadlo mě už, že by to mohla být i nevýhoda. Kdybych chtěl sám sejít se světa, dalo by mi to asi hodně práce. Kulky se ode mě odrážejí, ve vodě se neutopím, ani šibenice mě neděsí... Roku sedmnáct set třicet jsem za hladomoru v Čechách čtvrt roku nejedl. Hlady jsem už sotva lezl, když mě v lese zaskočila smečka také tak hladových vlků. Byl jsem příšerně slabý, nedokázal jsem už ani vylézt na strom. Pustili se do mě, roztrhali na mě šaty, ale zuby jim po mé kůži jen neškodně klouzaly. Příjemné to ale rozhodně nebylo. Nevěděl jsem si rady a ze vzteku jsem je začal kousat také. Dva jsem zakousl, ostatní utekli. Aspoň jsem se po dlouhé době pořádně najedl. Nevadilo mi, že měli maso jako houžev a jedl jsem je syrové... Popral jsem se i s medvědem, ale Míša byl silnější, na poslední chvíli se mi vyškubl a utekl - včas pochopil, že by to mohlo dopadnout jinak než čekal..."

"To myslíte - vážně?" podívala jsem se na něho vyděšeně.

"Vybouráte se!" vrátil mě zpátky do reality. "Dávejte pozor na cestu! Spadnout tady do strže, nic by se mi nestalo, ale vás by byla škoda."

Srovnala jsem směr, ale nedalo se tvrdit, že bych byla klidnější.

"To muselo být - strašné. S těmi vlky..."

"To tedy bylo. Třicetiletá válka byla ale horší. Jednak jsem v ní přišel o příbuzné do kdovíkolikátého kolena, ale především, pak už jsem se trochu vyznal - a věděl jsem, že jsem fext, kterému nic neuškodí."

"Když vám nevadily střelné zbraně, nezkoušeli vás zabít jinak?"

"To se ví, že zkoušeli. Věšeli mě, tuším třikrát. Poprvé jsem si myslel, že je se mnou ámen. Kdo nevisel na šibenici, nedovede si to představit. Zajali nás Francouzi, chytili mě zezadu do smyčky provazu a než jsem se nadál, byl jsem v poutech. Hodně jsme jich ale předtím pobili a jejich velitel se rozhodl všechny nás pro výstrahu pověsit. Přišel jsem na řadu, když už na stromě viselo šest mých kamarádů. Ještě sebou škubali, no, nebyl to zrovna povzbuzující pohled. Přistavili žebřík, vytáhli mě nahoru a žebřík podtrhli. Visel jsem za krk a dusil se, bylo to příšerné. Začal jsem vidět bíle a už jsem myslel, že to je konec - jenže jsem se pozvolna přestával dusit a uvědomil jsem si, že to sice není příjemné, ale dá se to vydržet. Mrtvého jsem už jenom hrál, oni si mě přestali všímat a věšeli další. Když odešli, vyprostil jsem se z pout. To nebylo těžké, svázali mě jen halabala. Nikdo jiný nemá čas, aby se vyprostil, když ho věší. Šikovný kat přitom strhne člověku vaz, ale i když ne, každý se začne rychle dusit a vždycky jde jen o pár okamžiků. U mě to bylo jiné. Počkal jsem, až odpochodovali, pak jsem se začal všelijak napínat, až jsem si uvolnil ruce. Vytáhl jsem se po oprátce nahoru a sešplhal se stromu. To už byli všichni ostatní viselci v Pánu. Od té doby jsem se toho nebál, ale nic se nemá přehánět. Při posledním věšení kat škubl provazem, aby mi zlomil vaz. Luplo mi v krku pořádně, byl jsem nějakou dobu bez ducha, jenže po pár hodinách jsem se přece probral. Rozhodně jsem po takovém zážitku vícekrát netoužil. Říká se, že si člověk zvykne i na šibenici, ale to tvrdí jen ti, co na ní nikdy neviseli. Jak říkám, není oč stát."

"To snad ani nemůže být pravda," vyklouzlo mi.

Přijížděli jsme už k mému domovu. Bydlela jsem na konci vesnice, ležící na hlavní silnici. Jak jsme se přibližovali, maně jsem zvolňovala.

"Je to pravda, ale nevím, proč tomu tak je. Klidně vám to předvedu, kdybyste měla zájem. Máte doma kus provazu?"

"Proboha ne! Nechci to vidět!"

"Nemusíte mít obavy," ujišťoval mě. "Nejsem samovrah, nic se mi nestane. Jako když se sám střelím do hlavy. Byla by to jen... taková pouťová atrakce... "

"Takže ani šibenice... A jinak?"

"Fexta jen tak nezabijete. Šavle se od nás odráží nebo kloužou jako po nejtvrdším křemeni, píky a bodné zbraně taktéž. Nejhorší je oheň. Fextové byli dříve známější než dnes. O mně to věděli nejen moji kamarádi, ale bohužel i ti druzí. Prajzům jsme tenkrát zle zatápěli, proto na nás - a zejména na mě - připravili v jedné chalupě léčku. Vrhlo se jich na mě šest najednou a svázali mě jako balík. Také ostatní pochytali živé. Přivázali nás pak v sednici k trámu a chalupu zapálili. To se ví, řvali jsme hrůzou jako prasata na jatkách, ale bylo nám to houby platné. Všem vzplály vlasy, na kůži rychle naskakovaly puchýře. Ostatní v těch plamenech brzy přestali křičet, upekli se. Oheň pálil jako čert, víc než kořalka v ráně, ale když přehořely provazy, měl jsem ještě sílu vyběhnout ven. No, povídám vyběhnout, spíš jsem se vypotácel po čtyřech. Nekoukal jsem ani, že lezu přímo proti Prajzům. Šaty jsem měl v jednom plameni, vypadal jsem jako hořící vích. Vyděsilo je to ale příšerně. Někteří na mě začali střílet, zapomněli v té chvíli, jaká je to pitomost. Jejich smůla. Naštěstí stál na návsi rybník. Ze zoufalství jsem tam skočil, ačkoliv jsem neuměl plavat a nevěděl jsem, jak je tam hluboko. Až později jsem zjistil, že se ani ve vodě nemám čeho bát, ale venkovské rybníčky nebývají hluboké, bylo mi tam jen po krk, doplácal jsem se zpátky ke břehu a zůstal naživu, zatímco Prajzové vyděšeně prchali do všech světa stran. Celý rok jsem pak vypadal odporně, kamarádi mi neřekli jinak než Smrťák. Žádný div, kdo na mě jen koutkem oka pohlédl a spatřil tu příšeru s vyceněnými odkrytými zuby, spálenou černou tváří a bez nosu, křižoval se hrůzou. Kdo mohl, uhnul mi s cesty. I z toho jsem se ale vylízal, kdežto ostatní v té chalupě shořeli na prach."

Podívala jsem se na něho. Nos ovšem měl a tváře taky, to by ho mělo usvědčovat ze lži - kdybych neviděla to předtím.

"Neuvěřitelné," vydechla jsem.

"To říká každý," povzdychl si.

Pomalu jsem zabrzdila před chalupou, kde jsem bydlela.

"Jsem tady doma," řekla jsem. "Slíbila jsem, že vás odvezu domů, ale zapomněla jsem se zeptat, kde vlastně bydlíte?"

"Já?" zatvářil se trochu pobaveně. "To jste první, koho něco takového zajímá. Ale když to chcete vědět, do dneška jsem bydlel v tamté kůlně. Teď tam leží dvě mrtvoly a jen co je najdou, bude kolem nich plno policajtů, radši se tam nevrátím, najdu si něco jiného. Nenechal jsem tam nic, všechno své nosím s sebou, jak kdysi říkával jeden řecký filosof, tuším Diogénes."

"Vy - nemáte domov?" podívala jsem se na něho udiveně.

"Nemám," pokrčil rameny. "Za domov mám celé Čechy. Měl jsem kdysi domek, chtěl jsem jednu dobu žít normálnějako jiní, ale o všechno jsem přišel."

"A kam chcete jít?"

"O mě se nestarejte, vždycky se někde uchytím," mávl rukou. "V Čechách znám spoustu málo známých jeskyní, kde se dá v nejhorším přebývat. Mám ale raději sušší a teplejší bydlení, naštěstí se pro mě nějaká kůlna vždycky najde."

Dívala jsem se na něho jako na zjevení. Pravda, vypadal jako bezdomovec, ale že by vážně bydlel v kůlně? Jeho chování džentlmena se s jeho oblečením neshodovalo. Ačkoliv - přežil Třicetiletou válku, opakovala jsem si znovu pro sebe, je to nějaké strašidlo... ale nemohla jsem tomu pořád uvěřit.

"Víte co? Pojďte bydlet ke mně!" vyhrkla jsem. "Aspoň na čas! Zachránil jste mi život, nenechám vás přece bydlet v nějaké jeskyni."

Samozřejmě jsem věděla, že to nebude jen tak. Pozvat si do chalupy cizího chlapa bylo trochu odvážné, obzvláště něco tak podivného, jako byl právě on. Teď zas vypadal překvapeně on, nevěřícně na mě koukal a neměl se k odpovědi.

"Myslím to vážně," ujišťovala jsem ho. "Ustelu vám v komoře, sama budu za pecí. Vyspíte se tam jako ve vatě."

"Tedy - vážně bych od vás nečekal, že si domů přitáhnete úplně cizího chlapa," vrtěl hlavou. "Pro děvče jako jste vy se to nehodí. A co rodiče? Nejsou doma, že? Nebudou mít ale řeči, až se vrátí?"

"Nevrátí se. Zemřeli při železničním neštěstí," povzdychla jsem si. "Bydlím sama. A vy už pro mě cizí nejste, vždyť jste mi ukázal, že se umíte chovat jako džentlmen. V tamté kůlně jsem byla bezbranná a nezneužil jste toho."

"No jo, ale snad se nesluší... To ani nemohu..." upejpal se.

Že bych ho opravdu tak vyvedla z míry?

"Poslyšte, Jíro," podívala jsem se mu do očí. "Přece vám nenabízím nic, co byste nemohl přijmout. Jeskyně je vám milejší? Dobrá, můžete se přece kdykoli sebrat a jít, ale snad neuděláte nic špatného, když mou nabídkou nepohrdnete. Dlužím vám za život a nabízím vám jen ubytování, to je přece maličkost."

Chvíli přemýšlel.

"To od vás nemohu chtít," zpěčoval se. "Uznávám, pomohl jsem vám. Pro mě to ale byla maličkost. To neznamená, že toho obratem ruky zneužiju, na to nemám právo. Neměla byste dávat všanc svou pověst a sdílet střechu s tak podivnou existencí. Je vám jasné, že si chcete nakvartýrovat do baráku tuláka, otrapu - a taky strašidlo? Opravdu máte takovou odvahu?"

"Tulák a otrapa - to snad není těžké změnit. Pomohu vám, chcete?"

"To vážně nejde," vrtěl hlavou.

"Ani když vás poprosím?"

"Neproste, to by tak ještě scházelo. Dobrá, já to přijmu. Ale jen na jeden nocleh."

"Proč ne na týden?"

"Vyčítal bych si to... Přece vám nezkazím pověst!"

Zřejmě mu to bylo proti srsti. Nebo nechtěl být na nikom závislý. Znala jsem pár takových lidí, co by radši spali na sněhu, než by byli někomu na obtíž. Potají jsem si jich vážila, ale nikdy jsem se s nimi nesblížila. To bych musela žít jako oni - a to bych přece jen nedokázala.

Napadlo mě ale něco geniálního.

"Co kdybychom se dohodli jinak?" navrhla jsem mu. "Budete u mě jako normální nájemník, když už ne jako host. Místo peněz mi budete prodávat příběhy ze svého života. Přiznám se, vaše povídání mě zaujalo. Kdybyste dovolil, nahrála bych si to, nebo aspoň zapsala. Už to, co jste mi povídal teď v autě, stojí za to."

"Což o to," usmál se, "já bych mohl povídat celý týden."

"Platí!" napřáhla jsem rychle ruku, aby neměl čas si to rozmyslet.

"Dobrá, budiž po vašem," stiskl mi ji.

"Říkáte - strašidlo? Máte docela normálně teplou dlaň. Ruka strašidla by byla jistě studenější," usmála jsem se.

Vyskočila jsem radostně z auta a otevřela vrata stodoly. Jíra také vystoupil, čekal na mě venku.

Zavřela jsem stodolu a zpod trámu vylovila klíč. Odemkla jsem dveře a rozsvítila na chodbě. Letmo jsem mrkla na nástěnné hodiny. Byla půlnoc, hodina duchů. Neměla bych se divit, kdyby teď na mě Jíra vycenil obrovské špičáky a šel mi po krku.

"Dáte si něco k večeři?" navrhla jsem mu.

"Mám něco s sebou," upejpal se, ale když vytáhl z kapsy tu uválenou a připálenou placku očividně vlastní výroby, otevřela jsem ledničku a vytáhla balíček párků koupený na zítřek.

"Máte rád uzeniny?" zeptala jsem se ho pro jistotu. "Já je nezbožňuji, ale je už noc a nechce se mi tak pozdě vařit."

"Stačil by mi i suchý chleba," řekl.

"Nabídnout hostu suchý chleba? No, někdy se to dělá, ale mě by pak hanba přímo fackovala," zavrtěla jsem hlavou. "Dost na tom, že momentálně nemám nic lepšího."

Dovedla jsem ho do své starodávné kuchyně a nabídla mu židli. Původní nábytek po rodičích byl starší než oni, jen na židle jsem přidělala polštářky, aby se mi měkčeji sedělo. Za chvilku plápolal v kamnech oheň a na kovových plátech se v hrnci na roštu hřály párky. Pak jsem odběhla do komory povléknout postel. Trochu jsem tam musela uklidit, komoru jsem totiž používala jako skladiště, ale během minuty jsem byla zpátky. Párky už byly ohřáté, postavila jsem na stůl dva talíře, příbory a na misce chléb.

Ještě jsem podala hořčici a zasedli jsme proti sobě. Ale oba jsme jedli - tak nějak bez chuti. Teprve teď jsem si ho mohla pořádně prohlédnout, ale ani v silnějším světle elektrické lampy jsem na něm neviděla nic mimořádného - nepočítám nazrzlý plnovous a vlasy. Pravda, měl docela bystré oči a přiměřený nos, ale kvůli těm vousům jsem jeho tvář ani neviděla. Vousy každého chlapa změní do uniformního vzhledu. Napadlo mě, jak by asi vypadal, kdyby se oholil?

Pak jsem si náhle uvědomila, že je na něm přece jen něco zvláštního, co ale neměl napsané na tváři. Podle vlastních slov byl strašidlo. Žil přes tři sta let. Nevěřila bych mu to, bylo to absurdní a považovala bych to za plané vychloubání, kdybych na vlastní oči neviděla, jak v jeho případě cosi neznámého očividně porušilo přírodní zákony, které jsem dosud považovala za neotřesitelné.

Proboha, nestačilo by to k zbláznění?

Dva chlapi na něho z bezprostřední blízkosti vypálili po vražedné ráně z obrovské pistole. Správně měl být na místě mrtvý - a místo toho NĚCO naopak zabilo tamty dva. Není normální, aby se od někoho kulky odrážely - a navíc zpět, odkud byly vystřeleny!

Nezdálo se mi to nakonec?

Prostřelená díra na jeho kabátě neúprosně říkala, že ne.

Trochu jsem se zachvěla. Neměl nakonec pravdu? Není ode mě příliš odvážné sdílet střechu s něčím tak podivným?

Ale hned jsem pohodila vzdorně hlavou. Choval se ke mně jako džentlmen v situaci, které zneužít mohl. Že to neudělal, dávalo mi jakousi záruku, že se ho nemusím obávat.

"Umíte se docela otáčet," promluvil po chvilce.

"Maličkost," mávla jsem rukou.

"Co vlastně děláte tak sama?" zeptal se mě.

"To neuhodnete," usmála jsem se. "Jsem ve zdejší vesnici učitelkou."

"Ale jak to, že si jezdíte po světě autem? Učitelé přece vždycky seděli ve škole a netoulali se."

"Zajímavé, že?" usmála jsem se. "Jezdím do města za kulturou. Na vesnici máme jednu hospodu a kdo nesedí tam, sedí doma u televize. Televize mi nestačí a hospodské řeči mě nebaví. Zvykla jsem si zajet si občas do města do divadla nebo do kina."

"Dříve na vesnici kantoři ochotnické divadlo provozovali, nejezdili na panské."

"Kantoři snad," podotkla jsem. "Také jsem to tady jednou zkusila. Dětem by se to líbilo, ale rodiče neměli pochopení. Sehráli jsme dvě představení před poloprázdným sálem a zaplatili z toho nájem. Bonbony pro herce jsem už kupovala za své."

"To bude asi tím, že kantor má větší váhu než kantorka. Já se v poslední době ani nestačím divit, jak ženy dělají, co bylo kdysi mužskou záležitostí. Lidé také nebývali tak do sebe uzavření, jako jsou dnes. Dřív se více scházeli, aspoň na vesnicích."

"Doba se mění," shrnula jsem s úsměvem.

"Doba se mění - lidé zůstávají stejní," povzdychl si Jíra. "Ačkoliv - dřív na sebe byli horší. Dnes se aspoň většina lidí nechová jako zvěř. Ale vlků a hyen je mezi námi pořád dost a dost."

"Neměl byste to vidět tak černě," namítla jsem mu na to.

"Černě?" opáčil. "Před necelou hodinou jste na dvě hyeny narazila!"

"Ach - promiňte, máte pravdu," zarazila jsem se a zvážněla.

Dvě hyeny tam teď ležely ztuhlé ve vlastní krvi... Díky Jírovi jsem z jejich drápů na poslední chvíli vyklouzla, ale bez něho...

"Víte, hyeny loví jako vlci, ve smečkách. To platí i pro hyeny lidského rodu," mudroval Jíra, aniž bych tušila - jak otřesnou pravdu právě řekl.

"A co děláte vy, že jsem tak smělá?" zeptala jsem se ho.

"Nic pořádného," odtušil. "Žádné práce se ale nebojím a živobytí sháním poctivě. V sezóně dělám v lese, ale nemám nic trvalého."

"Proč ne?"

"Protože se dnes všude požadují nějaké papíry, legitimace, vysvědčení - a co mám já? To se ví, zkoušel jsem vyžebrat si na úřadě doklady. První, na co se mě ptali, bylo datum narození. Já to přece přesně nevím, pamatuji jen, jak jsem byl starý, když začala Třicetiletá. To mi bylo třináct, ale cožpak vím, kterého dne jsem se narodil? Tenkrát jsem to vědět nepotřeboval a dnes už to nezjistím, je to příliš dávno. Na faře to kdysi zapsané bylo, ale kde je těm zápisům konec? Víte, kolik válek se už přes ně přehnalo? A kdybych to nakrásně věděl na den přesně, kdo mi to uvěří?"

"To je pravda," řekla jsem. "Taky bych vám to nevěřila, kdybych sama neviděla to s těmi kulkami."

"No vidíte," pokračoval. "Tak to pokračovalo dál. Ptali se mě: Kde bydlíte? Řekněte sama, mohu přiznat, že bydlím střídavě v jeskyních nebo v kůlnách?"

"To je také trochu nešťastné," přikývla jsem. "Ale to by se dalo změnit. Přihlásím vás k sobě jako podnájemníka a až se ode mě budete stěhovat, budete mít v pořádku bydliště a máte aspoň na čem stavět."

"Jste hodná dívčí, ale ani to by nebylo trvalé řešení," posteskl si. "Možná na dvacet, možná na padesát let. Ale myslíte si, že si nikdo nevšimne, že je mi víc let než ostatním? Jednoho dne na to ouřadové přijdou. Naposledy za Marie Terezie. Měl jsem tenkrát chaloupku v Jižních Čechách, žil jsem si spokojeně. Pak za mnou přišli drábové a odvedli mě před soud, že prý jsem vrah. Hájil jsem se, že jsem přece nezamordoval ani kuře, ale oni, že je domek zapsaný na Jíru Stříbrného - a kam jsem ho zakopal? Tvrdil jsem jim, to jsem přece já. A oni, abych si nedělal z ouřadu blázny, Jíra Stříbrný měl domek zapsaný už před třiceti lety, já jsem podvodník a samozřejmě jeho vrah. Ještě že si toho prý sousedé všimli! Zavřeli mě tedy. Ani nevím, kdo mě udal, to víte, závistivců bývalo v téhle zemi vždycky dost. Dotyčný je ostatně dávno po smrti, proč bych po tom pátral? Když se mrtvola nenašla, z vězení mě pustili, ale místo chalupy mi zbylo jen spáleniště. Někdo mi posadil na krov červeného kohouta a sousedé se mnou ke vší smůle nemluvili, že jsem kriminálník. Sebral jsem se tedy a šel jinam. Od té doby nemám domov."

"A jak to tedy děláte?" zajímala jsem se.

"Všude po mně papíry nechtějí," pokrčil rameny. "Najmou si mě na krátkou dobu, vydělám si nějaké peníze, uložím a z toho žiju. Naštěstí nekradu - ačkoliv byly doby..."

"Já po vás žádné papíry nechci," řekla jsem rozhodně. "Mluví za vás, co jste pro mě udělal. A jestli chcete, pokusím se vám pomoci. Myslím to vážně."

"Už jsem říkal, že jste hodná dívčí. To dá rozum, učitelka. Kantoři vždycky bývali mírnější a upřímnější, než většina lidí kolem nich. Asi to k tomu povolání patří. Ale těžko si dovedete představit, co to znamená ouřad. Zavedli to Habsburkové a nic se na tom od těch dob nezměnilo."

Slíbila jsem mu, že o tom budu přemýšlet. Pak jsem ho provedla po chalupě, aby se seznámil s příslušenstvím. Ani se nepodivil, že mám ve staré chalupě zavedený vodovod a docela slušnou koupelničku - zřejmě už si na takové noviny zvykl. Nakonec jsem ho zavedla do komory.

"Budete spát tady," řekla jsem. "Já si ustelu v sednici za pecí, ale slibte mi, že ráno neutečete. Slíbil jste mi už ostatně nějaké to povídání."

Usmál se.

"Nestrachujte se, své sliby plním," ujistil mě.

Ale přece jen jsem se v kuchyni zamkla. Jistota je zkrátka jistota. No, pravda, byl to na první dojem džentlmen, ale přece jen drsnějšího rázu.

Dlouho jsem pak nemohla usnout. Hodina duchů skončila a nic pozoruhodného se nestalo. Jíra zřejmě nebyl tím pravým strašidlem.

To byl ale den! Vypadalo to příliš neskutečně, něco takového by mě nenapadlo ani ve snu. Moje vědecky založené myšlení to odmítalo uznat, ačkoliv jsem jednu z těch podivných věcí viděla na vlastní oči.

Ať byl Jíra starý tři sta let, nebo jen třicet, v jednom mě přesvědčil. Odrazily se od něho tři kulky. Jak - to nevím. Ale viděla jsem to.

V chalupě bylo ticho jako v nočním lese. Nic se nehnulo, takže jsem nakonec přece usnula, jako by mě do vody hodili.

*****

Vzpomínky strašidla

Druhého dne jsem vstala dřív než obvykle, ale při přípravě snídaně jsem zaslechla z komory nějaké zvuky - Jíra už byl také vzhůru. Hned jsem ho pozvala do kuchyně.

"Tak brzy jdete do školy?" podivil se.

"Nejdu," usmála jsem se. "Za prvé je sobota, za druhé jsou prázdniny."

"Mohla jste si přispat," řekl na to bezelstně.

"Po tom včerejšku?" opáčila jsem s povzdechem.

Jen pokrčil rameny - neměl co dodat. Taky dobře. Nepatřil zřejmě k lidem, kteří musí mít za všech okolností poslední slovo.

"V noci jsem o vás hodně přemýšlela," začala jsem při snídani. "Vašeho povídání by byla škoda jen pro mě. Měla bych o vás napsat knížku. Historické příběhy jsou dnes žádané a váš by byl dokonce autentický."

"Tomu nerozumím," pokrčil rameny Jíra. "Vyprávět bych mohl, ale psát... Umím číst i psát, ale abych po psaní nějak toužil, to už se říci nedá."

"To nechte na mně," ubezpečovala jsem ho. "Technická stránka bude moje starost. Samozřejmě to budu psát já, aby to bylo správně podle dnešního pravopisu a tak."

"Nebude to ale snadné," namítal. "Kdo vám to ale uvěří?"

"Možná víc lidí, než si myslíte," ujistila jsem ho. "Zrovna teď jsou v módě příběhy plné magie, čarodějnické knihy a tak. Lidé jim sice nevěří, ale rádi je čtou. Pomáhají jim odpoutat se od současného uspěchaného světa."

"No, když říkáte..."

"A pak bych měla ještě jeden návrh," pokračovala jsem. "Máte pravdu, neměla bych vás vydávat za nájemníka, před lidmi z vesnice by to nevypadalo dobře. Mezi námi tomu tak bude, ale co kdybych všem tvrdila, že jste můj vzdálený příbuzný? Třeba z matčiny strany, tátovo příbuzenstvo tu všichni znají."

"Budiž, nechci vám přinášet těžkosti. Celý život se před úřady vydávám za něco, čím nejsem. Pravda, příbuzní se navštěvují, ale nebývá zvykem, aby návštěva trvala celý týden. Jak víte, ryba a host třetí den smrdí."

"Na tohle přísloví zapomeňte," mávla jsem rukou. "Mohla bych tvrdit, že jste můj prastrýc... nebo raději strýc, nevypadáte tak staře. Třeba vám shořela chalupa a musíte u mě zůstat déle. Nikdy vám chalupa nevyhořela?"

"To ano - ale naposledy za Marie Terezie," přikývl nesouhlasně.

"Nevadí. Zrnko pravdy v tom je a datum nemusíme uvádět."

"Dobrá. Vynasnažím se chovat tak, abych vám překážel co nejmíň," přivolil.

Začala jsem s přípravou na oběd. Postavila jsem na kamna a přinesla brambory.

"Pomůžu vám," nabízel se.

Nebyla jsem proti. Jíra se vyzbrojil vlastním velkým nožem a začal loupat brambory. Docela mu to šlo a tak jsem se sama věnovala dalším přípravám.

"Na vesnici se při takové jednoduché práci většinou povídalo," začal sám od sebe. "Říkáte, že chcete nějaké vyprávění. Od čeho bych měl ale začít? Nejlépe od začátku. Od těch dob, kdy mi bylo nejlépe v životě."

"Moment," přerušila jsem práci.

Přinesla jsem kazeťák s čistou kazetou, postavila na polici a zapnula nahrávání.

"Ty vaše moderní vynálezy..." mávl rukou, ale neměl nic proti, zvlášť když viděl, jak se na jeho vyprávění těším.

"Od dob, kdy jsem byl malé děcko, uplynulo strašně moc vody," povzdychl si. "Své dětství si pamatuji jen mlhavě. Naše rodina měla osm dětí, většina bratrů i sester byla starší než já. Jen Anežka byla mladší, asi o čtyři roky, přesněji to nevím."

Na chvilku se odmlčel. Vzpomínal.

"Jak jste žili?" zeptala jsem se ho tiše.

"Nevím sice, jak se na to budete dívat dnes, ale nám se tenkrát zdálo, že si žijeme slušně. Měli jsme poctivou střechu nad hlavou, dvě kravky, dvě kozy, králíky, slepice a dokonce hejno husí. Patřil nám kus pole, louka u potoka. Rodiče a starší bratři museli samozřejmě robotovat na panském, ale i tak nás bylo na práci dost. Vaření obstarávala Manča, Čeněk s Jitkou už dokázali orat. Já jsem se staral o husy a o Anežku, dokud byla malá. Naši mi na ni opatřili košík s dřevěnými kolečky, brával jsem si ji s sebou. Pasení husí bylo vlastně zábavné, když na to vzpomínám. Patřila k tomu i Anežka a já jsem se cítil jako zodpovědný mladý muž."

"Jak malá byla?"

"Nevím. Zpočátku ležela v košíku, až později se naučila lézt po čtyřech a chodit."

"A to jste si s ní věděl rady, když jste byl sotva o pár let starší?"

"Jinak to nešlo," mávl rukou. "Tenkrát bylo na vesnicích běžné, že se o malé děti starali nejbližší sourozenci. Hlídání dětí bylo snadnější než pasení husí. Anežka nikdy neutekla do cizího pole, kdežto husy jsem musel střežit jako ostříž."

"A nebyla často v mokrém?"

"Nikdy si to nenechala dlouho líbit, brečela, dokud ji někdo nepřevinul. Když pak povyrostla a začala sama chodit, přestala dostávat plínky a bylo to. Tenkrát se na to tak nekoukalo. Kluk dostal kalhoty, když se nepočůrával, do té doby chodil v sukýnkách. Když Anežka začala chodit, bylo to horší. Musel jsem dbát na to, aby mi nespadla do potoka. Jednou mi tam přece spadla a já pak dostal na kalhoty, co se do mě vešlo."

"Za to, že se mohla utopit?"

"To snad ne, ten potok byl mělký, že by se v něm neutopilo ani štěně, ale mohla se nachladnout. Já jsem to tenkrát chtěl zatajit, oblékl jsem jí svou košili a zatím jsem její šatičky usušil, ale ona se u večeře prořekla."

"A když povyrostla ještě víc?"

"Převzala ode mě husy a byla na to velice pyšná. Já jsem také povýšil - ke kozám. Také jsem byl jaksepatří hrdý, pasení koz byly obtížnější a nebezpečnější. Husy mohou jen syčet a štípat. Troufnou si jen na malé děti, kdežto kozy... Pamatuji se, kolikrát mě jedna z nich trkla, až jsem vletěl do potoka. Miluna, ta koza, se pokaždé klidně pásla, ale přitom číhala, kdy k ní budu zády. Pak se rozeběhla a drc... Potom se spokojeně otočila a zase se klidně pásla. No, já jsem brzy přišel na to, co s ní mám udělat. Jednou se také rozeběhla, ale já byl ve střehu a uskočil jsem, Miluna se nestačila zastavit a v okamžení byla v potoce místo mě. Ta potvora mi ale nedopřála vychutnat vítězství. Jen se otřepala a dělala, jako by právě dostala chuť na vodní kvítí a skočila tam sama a schválně. Do večera to opakovala ještě dvakrát a nakonec mě do té vody dostala."

"Měl jste si dávat větší pozor..."

"Vy jste nikdy nepásla, že?" obrátil se na mě s úsměvem.

"Ne," přiznala jsem.

"To byste věděla, že k pasení nepotřebujete trvalou pozornost. Jen se musíte umět odtrhnout od zábavy a očima přeletět svěřence, zda netropí nepatřičnosti. Husy stejně jako kozy měly přednější zájem - co nejvíce se napást, protože dobře věděly, že až je zaženeme do chlívku, nedostanou už ani hrst žrádla."

"A co v zimě?"

"Když nebyla pastva, dostávaly seno, ale s tím jsme museli šetřit, aby vystačilo na celou zimu. Proč myslíte, že měla každá chalupa větší stodolu, než bylo bydlení pro lidi? Mít dostatek zásob na zimu bylo nezbytnou podmínkou přežití. Dneska lidé dělají ze stodol garáže pro železné kočáry, ze stájí obývací pokoje a říkají tomu chalupaření. To je do nebe volající nesmysl. Tenkrát by každý takový hejsek v první zimě splakal nad výdělkem. Nevystačil by se senem a nezbylo by mu nic než dát na porážku drůbež, krávy a nakonec i kozy. A byl by rád, kdyby zachránil holou kůži."

"A co když byla neúroda?"

"I to se stávalo," kývl. "Ještě horší bylo, když vyhořela chalupa. Střechy ze slámy se nedaly hasit, ačkoliv býval právě proto na každé návsi rybníček. Když byla střecha v plamenech, lidé se jen snažili vynosit, co se vynosit dalo. Sousedé pomáhali, pokud nehasili své vlastní střechy. Košile byla vždycky bližší než kabát, jiskry létaly po celém okolí, kdo v takové chvíli střechu nepoléval, měl ji brzy v plamenech také a to každý dobře věděl. Když chalupa vyhořela do základů a oheň uhasl, sousedé obvykle pomohli. Když to postihlo všechny, bylo hůře, ale i pak se to muselo nějak přečkat."

"Také jste to zažil?"

"Zažil jsem Třicetiletou válku," povzdychl si tiše. "Ta byla horší než požár jedné chalupy. Žoldáci nikdy nebrali na místní lidi ohled, pobrali co se jim zalíbilo, chalupy zapálili a kdo vyvázl životem, mohl mluvit o štěstí. Ale co naplat, připravit sedláky v té době o vše co měli bylo skoro totéž, jako je rovnou pobít."

"Jak to bylo s vámi?" ztišila jsem i já hlas.

"Jak říkám, bitvy na Bílé Hoře jsme ani nevšimli. Odehrála se daleko, nikdo nám o ní zprávu nepřinesl a když se to tak vezme, nás se netýkala. Že v Praze nějaké pány popravili? Kdo ze sedláků o tom věděl? Ledaže patřil pod popravené, pak dostal brzy novou vrchnost. Že v Evropě zuří válka, dozvěděli jsme se až na jaře příštího roku. Pak to ale stálo za to. Pamatuji se, jak do vsi doběhl bez dechu chasník ze sousední vesnice, aby nás varoval před vojskem. U nich prý vrazili vojáci do vsi nečekaně. Zabíjeli hned drůbež a vyváděli dobytek, jiní se zajímali o ženy a dívky. Pár sedláků se jim postavilo na odpor, chtěli své ženy a děti chránit, ale vidlemi, sekerami ani kosami se pikenýrům ani mušketýrům nemohli rovnat, o kyrysarech nemluvě. Odpor netrval dlouho. Žoldáci vyvlekli na náves pár mrtvol, několik sedláků hned pro výstrahu pověsili na stromy a pak už si poroučeli jako nějaká vrchnost."

"A co vy?"

"Takové zprávy se vždycky braly vážně," přikývl. "Zvlášť když se za lesem zvedl oblak černého dýmu na znamení, že sousední vesnice hoří. Všichni chvatně vyváděli ze stájí dobytek, zapřahali do vozů a nakládali nejnutnější věci. Otec rozhodl vzít peřiny, nějaké nádobí, zásoby mouky a především píci pro dobytek. Byl toho plný vůz. Ostatní jsme schovali jak se dalo. Nikdo si nedělal iluze, že bychom se s něčím shledali, pokud vojsko skutečně do vsi vtrhne. Jako nejmladší jsem dostal za úkol pobít drůbež. Anežka mi ji nosila a brečela, když jsem sekal hlavy jejím husím miláčkům. Pak jsme domovy opustili. Všichni mířili do blízkého lesa, kde se naše rodina od ostatních oddělila. Táta znal ve skalách pěknou jeskyni, kde jsme nalezli bezpečnější úkryt než jen tak v lese."

"A ten mladík, co vás varoval?"

"Měl v naší vsi děvče a připojil se k její rodině. Více jsem nikoho z nich nespatřili. Až mnohem později jsme zjistili, že je vojáci v lese objevili a povraždili."

Jíra přestal vyprávět a podal mi hrnec čistě oloupaných brambor. Postavila jsem je na plotnu pak jsem otočila na opačnou stranu kazetu. Podle návodu měl můj kazeťák nahrávací automatiku, doufala jsem, že záznam bude srozumitelný, ale kdyby se nahrávka nepodařila, musela bych všechno zapsat zpaměti.

Posadili jsme se proti sobě ke starodávnému stolu a Jíra pokračoval:

"Dostali jsme se v pořádku do skal a zastavili povoz před vchodem jeskyně. Otec s bratry se zapotili, než prorazili cestu křovím, ale otec tvrdil, že to bude výborné, alespoň nás tu nebude nikdo hledat. Nikomu nebylo do žertu. Máma a holky brečely, co s námi bude, nikdo je neutěšoval. Vypřáhli jsme kravky a odvedli je do jeskyně. Kromě nich a zásob tam moc místa nezbývalo, ale otec pořád tvrdil, že je to naše jediná spása. Jako vždy měl pravdu. Dokud jsme měli krávy a později aspoň kozy, měli jsme mléko a netrpěli jsme hladem."

"A ostatní lidé z vesnice?"

"Jak říkám, neměli asi štěstí," povzdychl si. "V jeskyni jsme pochopitelně nemohli zůstat věčně jako sysli. Asi tak po třech dnech se nejstarší bratr Josef nabídl, že se vrátí do vsi a podívá se, zda by se nedalo zachránit něco z toho, co jsme tam nechali. Otec mu to dovolil pod podmínkou, že půjdou dva a jeden bude vartovat. Oba bratři si vzali každý krosnu a k večeru se vydali na cestu. Vrátili se před půlnocí. Oddychli jsme si, ale ne moc. Bratři stvrdili, že vesnice lehla popelem, nikde nikdo nezůstal, jen na návsi na veliké lípě visel starý dobrák Mikeš. Odmítl vesnici opustit, řka že je příliš starý, než by si ho vojáci všímali. Ukázalo se, že se kus provazu pro něho našel a někomu stál i za námahu s věšením..."

"A co bylo dál?"

Bratři přinesli dvě krosny obilí, které vojáci přehlédli. To bylo naše štěstí. Obilí se tenkrát ukládalo do sýpek, ale někteří sedláci měli v zemi jámy na přebytky, zaházené hlínou. Takové skrýše byly nenápadné, zejména když byly vykopány do svahu, i otec měl jednu. Následující dny jsme strávili přenášením obilí v krosnách k jeskyni. Nosili je starší bratři, my mladší jsme s otcem kopali. Pamatuji se, jak se otec rozčílil, když bratři navrhli vzít obilí od sousedů. Tvrdil, že zlodějem se nestane, i kdyby měl hlady pojít.."

"A jak jste v té jeskyni žili?"

"Zpočátku dobře, nepočítám-li strach o život. Ohniště bylo vzadu v jeskyni, oheň nebyl zvenčí vidět. Byla tam ve skále úzká trhlina, kam se kouř vtahoval. Stoupal pak ze země mezi kamením až nahoře na kopci, tam už neměl nikdo důvod chodit. Ve skále při tom vznikla přirozená udírna. Dali jsme tam udit nejprve drůbeží maso, později hovězí a kozí. Rozdělávali jsme oheň až po setmění, aby nás kouř neprozradil. Kravky ani kozy jsme na pastvu nevyháněli, ale přinášeli jsme jim trávu v krosnách. Bylo to snadné, ale otec pouštěl na výpravy jen nejstarší, Josefa a Matouše, aby jeden druhého hlídal. Nesměli brát trávu z blízkého okolí, aby na nás neupozorňovaly vyžaté stopy. Matku ani sestry nepouštěl z jeskyně vůbec. Nebylo to pohodlné, ale umožňovalo nám to přežít. Otec tvrdil, že až vojska odtáhnou, vrátíme se domů a budeme děkovat Bohu, že nás zachoval. Netušil, že to potrvá tak dlouho... Rok jsme skutečně přečkali, i dva, ale - třicet let byla příliš dlouhá doba..."

"Chudáci," politovala jsem je tiše. Ačkoliv jsem věděla, že kromě Jíry jsou všichni z té rodiny už několik set let po smrti, bylo mi jich líto.

"Přečkali jsme v jeskyni zimu," pokračoval Jíra. "V zimě jsme pro trávu nechodili a otec musel porazit jednu z našich krav, pro obě bychom neměli píci. Právě tak jsme až na jednu porazili i kozy. Mléka jsme pak měli právě na přežití, ubývala nám však rychle mouka a museli jsme mlít zrní. Otec doufal, že se na jaře vrátíme do vsi a staral se, aby nám zbylo obilí na setí. Důvěřoval v Boha a začal spolu s bratry kácet stromy a otesávat je na trámy, jak tvrdil, na novou chalupu. Já jsem proto dostal povinnost chodit za nimi a zahlazovat ve sněhu zrádné stopy."

"A co bylo na jaře?"

"Otec s bratry začali nejprve chodit na trávu pro krávu a kozu. Pak jednoho dne zapřáhli kravku do pluhu a vydali se orat na naše pole."

"Měli jste pluh?" podivila jsem se.

"Otec jej ke konci zimy vytesal a sroubil ze dřeva," vysvětloval mi. "Nebyl to ten železný pluh s kovovými koňmi, jaké dnes ořou pole, ale jednoduchý hák, na ten stačila i naše jediná kravka. Zapřáhli ji a vydali se na pole. Orali dlouho, než všechno obdělali. Potom zaseli obilí a pole uvláčeli, aby zrní nesezobali ptáci."

"A co vesnice?"

"Nikdy už se nevzpamatovala," odvětil Jíra chmurně. "Dnes je tam les a tam, kde jsem si jako dítě hrával se svou sestřičkou Anežkou, rostou houštiny ostružin. Není ani znát, že tam kdysi žili lidé. Mohu vám ukázat kde stála. Občas se tam vracím a nosím na bývalý hřbitov kytky. Nic už tam nikomu nepřipomíná, že nepříliš hluboko pod zemí leží kosti lidí."

"Chalupu jste už nepostavili?"

"Ne," zavrtěl hlavou. "Otec s bratry položili sotva první trámy. Krajem opět táhla početná vojska, ani rozumět jim nebylo, z jaké byli dálky. Zpozorovali jsme je naštěstí dřív než oni nás, zavřeli jsme se v jeskyni a třásli se tam, dokud vojáci bloumali krajem. Byli i v naší vsi a z rozmaru rozmetali všechno, co tam otec s bratry postavili. Naštěstí nejevili zájem prohledávat okolní lesy a odtáhli. Odtáhli jedni, přiharcovali další. To se pak opakovalo mnohokrát. Na stavbu chalupy pak nebylo ani pomyšlení. Netušili jsme, že tohle potrvá celých třicet let..."

Jíra se na chvíli odmlčel. Vyměnila jsem zatím kazetu.

"Bratr Josef přinesl z rozvalin kovárny použitelnou kosu a nechal si ji proti odporu otce. Tvrdil, že si ji vypůjčil a že ji vrátí, jakmile se kovář ve vsi opět objeví, ačkoliv bylo zřejmé, že se kovář ani nikdo jiný nevrátí. Objevili jsme v lese hodně lidských kostí, dodnes nevím, komu patřily. Domnívám se, že to byly kosti sousedů, ale přísahat bych se na to neodvážil."

"A co vy?"

"Přečkali jsme v jeskyni léto a další zimu, horší než první. V létě jsme ale sklidili méně obilí než obvykle, ačkoliv jsme toho roku neodváděli desátky. Něco za nás zřejmě sklidili hladoví nešťastníci, potulující se krajem. Otec říkal, že jsou na tom ještě hůř než my, ale to nic neměnilo na skutečnosti, že nám nezbývaly zásoby na přežití další zimy. Jediné, čeho jsme měli dostatek, bylo seno pro dobytek. Trávy bylo v létě dost, pilně jsme ji sušili kde to šlo. Naneštěstí jeskyně nedosahovala velikosti stodoly a s obilím to bylo ještě horší. Otec oddělil stranou, co považoval za nutné pro setí, a nedovolil na to sáhnout. Ale i pak nám obilí ubývalo příliš rychle. Začali jsme mouku nastavovat rozdrcenou kůrou stromů. Po takových plackách jsme neměli hlad, ale příliš brzy jsme byli zesláblí. Uzené maso bylo pryč, toužebně jsme očekávali jaro. Paběrkovali jsme na polích sousedů, ale výsledek byl nevalný a někdy nestál ani za námahu.

Té zimy zemřela nejmenší a nejslabší Anežka. Chytila horkost a do týdne jsme ji museli pochovat. Dovezli jsme ji aspoň na hřbitov, aby ležela v posvěcené půdě a měla po smrti klid."

"To muselo být strašné," otřásla jsem se.

"To nebylo nic proti tomu, co nás čekalo," řekl Jíra. "Naši jeskyni objevila pětice zbloudilých vojáků. Kdoví který čerchmant je k nám přivál, v lese těžko mohli získat něco k jídlu. Když vtrhli do jeskyně, vrhli jsme se na ně, jak nám otec přikázal. V první chvíli jsme získali jakousi výhodu, v jeskyni byla tma a oni se nestačili rozkoukat. Dva z nich klesli k zemi, jeden s hlavou rozpolcenou sekerou, druhého probodl vidlemi bratr Josef. Jejich smrtelné výkřiky ale varovaly zbývající. Jeden naslepo vypálil z pistole do tmy a z jeskyně se ozvalo zoufalé bučení postřelené krávy. Plamen vojáka osvětlil a Josef ho zasáhl vidlemi, ale venku byli další. Pochopili, že v jeskyni ukrýváme krávu a takové kořisti se nemínili vzdát. Začali střílet a oblehli nás. Do večera na nás vypálili postupně aspoň dvacet ran a když se zevnitř nic neozývalo, dodali si odvahy a zaútočili šturmem. Otec zkraje jednoho vyřídil sekerou, ale druhý ho šavlí probodl, dříve než ho bratři skolili. Zvítězili jsme, ale to vítězství bylo příliš draze zaplacené. Otec byl vážně zraněn a horší bylo, že jsme museli porazit naši poslední kravku."

"Zvířete snad nebyla taková škoda," namítla jsem příkře.

"Vrátil se?" zeptala jsem se rychle.

*****

"Donesu vám," nabídla jsem mu.

*****

Černá smrt

*****

Ďáblovo znamení

*****