Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

David Black

Sanatorium

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Sanatorium

Sanatorium

David Black

Umřela mi teta. Moje žena skákala radostí.

Karolína Vlachová, pětaosmdesátiletá prateta, skoro jsem ji neznal a ani jsem se nesnažil předstírat lítost. Notář by mi to stejně nežral. Myslím, že mu to bylo jedno, lhostejně otevřel zalepnou složku, podal mi výpis z katastrálního úřadu a rezavý klíč. "Jste jediný známý žijící příbuzný, nikoho dalšího se nám nepodařilo kontaktovat, tady mi to podepište..." Zdědil jsem dům. Manželka byla nadšená a děti zvědavé. Přejel jsem pohledem dvougarsonku, evokující profláklou krabičku od sardinek a pevným hlasem rozhodl. "V sobotu se tam pojedeme podívat!" Nevím, jestli to byla blbá náhoda, nebo Murphyho zákon, v pátek mi odešla spojka. A jako naschvál přímo na křižovatce. S děsivýn rachotem týraných koleček jsem zařadil dvojku a se štěstím se doplazil k Pepínovi. Automobilový mág vyzvedl fáčko na hever a znalecky poklepal na rezavou kasli. "Ve středu, esli pude všechno jako po másle." "Ale já to potřebuju zejtra, slíbil jsem Káče výlet...a znáš ty řeči." Pepé si zapálil a zavrtěl hlavou. "Máš smolíka. Čekaj mi tady eště dvě takovýhle kraksny na dodělání, nejseš sám na světě. Jeďte autobusem."

Autobus nás vysadil na zastávce mezi zasněženými poli. Dětem to nevadí. Vyvádí ve sněhu až je Kačena musí okřiknout. Mínuli jsme několik stavení, provázejí nás zvědavé pohledy domorodců. "Jdeme správně na samotu Birgen?" Dědek mávl rukou k lesu a zalezl do baráku, nejsou to zrovna přátelský potvory. Děti se tomu smějí ještě za hodinu. Pomalu se začíná šeřit, ramena mě bolí od napěchované krosny, konečně jsme na místě. Klíč se otočil v zámku, nevypadá to tady nijak vábně. Dům je zchátralý a v chodbě plno prachu a špíny. Otevřel jsem malované dveře a Kateřina zaječela. Moje žena málokdy ječí. Děti se chytly taky. "Co všichni řvete, sakra?!" Vzadu u stěny je zastlaná postel. Kateřina stojí na prahu s vyvalenýma očima, napadlo mě to samé. Karolína Vlachová možná umřela v téhle posteli. Musím předvést, že jsem chlap. Moc se mi nechce. Třeba tam ta baba ještě...peřina letí na zem a děti vřísknou. Postel je prázdná. Jak jinak, ale stejně si myslím, že v téhle cimře dneska spát nebudeme. Nahoře jsou dva celkem pěkné pokojíky. Dětem otrnulo. Přehrabují se ve skříních a zásuvkách. Proč taky ne, nakonec je to přece všechno naše. Vytáhl jsem spacáky a rozhodil je na válendy, vypadá to tady docela slušně zařízené, o hodně lepší než ten stoletý nábytek dole v přízemí... V baráku nejde elektrika, lezu po křivých schodech s baterkou do sklepa. Sklep je opravdu hnusný, hliněná udusaná podlaha a všude staré hrnce, necky a ve stropě železný hák s rezavým kladkostrojem. Možná tady dřív dělali zabíjačky, smrdí to tady pořádně. Zatáhnu za řetízek, jde to až překvapivě lehce, ani nazaskřípe, holt stará, poctivá práce. V koutě jsem našel dvě petrolejky a láhev petroleje. Děti jsou z toho u vytržení, nikdy nic takového neviděly. Seberu hromádku krámů, které vyházely ze skříněk, nahoře leží sešit v černých deskách. Otevřel jsem ho, vypadá jako nějaký deník. Úvodní pasáž mi dala za pravdu. Nepravidelné zápisky jsou načmárané malým, sotva čitelným písmem, pisatel škrábal jako kocour... Ale co, času je dost, Káča vedle vybaluje věci a děti rabují dům, mám toho za celý den už taky plné zuby. Pohodlně jsem se natáhl na válendu a začal jsem číst...

Milý deníčku, tak nějak bych mohl začít své vyprávění. Vím že je hloupost psát si v dnešní době deník, ale já musím. Musím zaznamenat všechny ty podivné události a mluvit do diktafonu mi zde nepřipadá bezpečné. Ani ho nemám. Další noc je za mnou a mohu děkovat jen náhodě, že stále ještě žiji. Nad střechou sanatoria vychází bledé, zimní slunce, zas jeden den plný předstírání a strachu. Zbývá ještě trochu času, než sejdu po schodech a budu se muset ujmout svých povinností. Tak tedy začněme od začátku...

Práce je snadná. Určitě jednodušší než v nemocnici, s věčnými službami o víkendech, přesčasy a intrikami. Pokojů, nebo jak zde říkají, cel pro pacienty je dvanáct, čtyři opatřené silnou mříží pro nebezpečné případy. Osm z nich je obsazených a jejich obyvatelé mi připadají jako správní psychotici. Posedávají na palandách a mumlají si pro sebe, nebo lhostejně civí ze zamřížovaných oken.

Trvalo to víc než týden, pak jsem se rozhodl s prášky na spaní skoncovat. Asi jsem to neměl dělat. K obědu byly skvělé španělské ptáčky.