Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Karel Tržil

Dročkař

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Dročkař

Karel Tržil

Úvodní slovo, nebo možná omluva za následující slátaninu

Toto je pokus o sepsání něčeho takového jako jsou paměti z určitého období mého života. Pro delší časový odstup jsou zážitky popsány pouze rámcově, detaily jsou doplněny tak jak napomohla autorova fantazie a nesnaží se ani být naprosto autentickým. Jména osob jsou většinou změněna nebo vymyšlena.

Toto povídání bych chtěl věnovat dvěma lidem, kteří, aniž by se někdy navzájem poznali, shodně mi kdysi oba doporučili: "až jednou půjde bolševik do hajzlu, měl bys sepsat své zážitky a vydat je jako paměti."

Byli to:

Mirek Urban - řečený Šedivka, můj kolega a kamarád a

Eva Kernerová - jedna s mých milenek, na kterou v následujícím vyprávění také vzpomínám, a která se toho bohužel již nedožila.

Kapitola 1.

V sedmdesátém roce, kdy mi bylo krásných šestadvacet, se mi znenadání otevřela možnost jít pracovat do tehdejšího Západního Německa. Samozřejmě, že jsem neváhal a okamžitě se této, v té době určitě jedinečné možnosti, snažil využít.

Předtím jsem byl v zahraničí pouze jednou, před osmi lety, kdy jsem se pokoušel o emigraci přes Polsko a Švédsko. Byl to tehdy naprosto dobrodružný podnik, který nás uskutečnilo pět a to naprosto ilegálně, neboť nikdo z nás neměl žádný cestovní doklad. Když ho s odstupem času hodnotím, myslím že byl docela úspěšný, a sice v tom, že jsme se až do Švédska všichni skutečně dostali. To, že jsme si na místě celou věc rozmysleli a vrátili se zpět, nic nemění na tom, že jsme měli tehdy skutečně možnost požádat o politický asyl a uskutečnit tak náš riskantní plán získat politický azyl a emigrovat do Kanady, kde jsme chtěli pracovat jako dřevorubci. Nakonec se však ale tento čin stal jedním z důvodů toho, že mi bylo na dalších deset let zakázáno vystavení cestovního pasu, což mi přineslo nemalé problémy právě v souvislosti s prací ve Spolkové Republice.

Od osmašedesátého vznikaly všude různá družstva jako houby po dešti. Jedno takové bylo také založeno v tehdejších Českých loděnicích v Praze - Libni. Původně se sice jednalo o specializované družstvo topenářské - Tempiko. Později se z něj ale stalo družstvo s úplně jiným zaměřením. Bylo v něm už na jeho začátku několik mých dobrých známých, od kterých jsem se o rýsující se nové možnosti práce v zahraničí okamžitě dozvěděl. Velmi schopný šéf družstva, v tehdejší terminologii samozřejmě předseda, měl ambice stát se takovým malým Čubou a zatím se mu to stále dařilo. Jedním z nejlepších jeho "tahů", bylo prosazení a uskutečnění geniální myšlenky o podílení se na výstavbě olympijské vesnice pro Mnichovskou Olympiádu v roce 1972. Dokázal se pohybovat v tlačenici a svojí myšlenku nějakým zázrakem prosadil. Tím vlastně začala pro mě a pro dalších 50 kolegů, kteří se převážně znali, jedinečná možnost pracovat za relativně dobré peníze v zahraničí. Zde musím ovšem podotknout, že těch peněz zase až tak moc, tedy alespoň z počátku nebylo.

Těch 50 kolegů tam odjelo relativně velmi rychle, se mnou už to bylo horší, neboť jsem měl ještě zbytek trestu, který mě v roce 1963 udělil soud pro Prahu 7, a který mi znemožňoval na dobu 10 let opustit republiku. Byla to součást verdiktu tohoto soudu, shledavšího mě vinným pobuřováním, rozvracením republiky a útokem na státní orgán. Za tyto protistátní zločiny jsem byl "po zásluze" odsouzen na osm plus tři, to je dohromady 11 měsíců nepodmíněně a návdavkem k 10 letům částečného omezení, či spíše ztrátě občanských práv - zákazu opustit republiku - potažmo k nemožnosti získání cestovního pasu.

Díky této maličkosti se můj odjezd do Spolkové republiky oddálil téměř o rok, během něhož jsem se s úspěchem pokusil o výmaz trestu z rejstříku a o podmínečné prominutí zbytku zákazu vycestování. Po absolvování tohoto martyria jsem si konečně mohl úspěšně zažádat o cestovní pas. Vedení družstva mi zařídilo stálou výjezdní doložku a já mohl konečně po roce odjet za svými kamarády do svobodného, ale v tehdejší terminologii vlastně do zlého, kapitalistického světa.

V Německu jsme denně měli dostávat "diety" DM 33,- pokud bychom dleli na území SRN. V případě, že jsme byli mimo toto území - například při cestách domů, nebyly diety žádné, v den příjezdu a odjezdu potom krácené, podle skutečné délky pobytu, kontrolovaného podle razítek v pase a podle zadní strany dnes již zaplať Bůh zapomenutých, t.zv. celních prohlášení, kterou jsme museli oddělovat a následně celnicí potvrzenou odevzdávat.

Náš vlastní výdělek mimo tyto diety byl ale mizerný, neboť jsme byli placeni v Korunách a naše mzda dělala něco okolo dvou tisíc, či-li spíše lepší almužna.

Vzhledem k tomu, že jsme se prakticky všichni znali, dokázali jsme vytvořit sehranou partu a podělit se o "práci" a o "zaměstnání", přičemž prací bylo v naší specielní terminologii myšleno vykonávání regulérní stavební činnosti na výstavbě olympijské vesnice a zaměstnáním jakýkoliv příjem peněz mimo tuto činnost. Silnější polovina vykonávala práci a ta slabší vydělávala, přičemž ti kteří pracovali, museli makat i za ty, kteří na ně zato vydělávali, neboť o veškeré takto dosažené příjmy jsme se poctivě dělili. Kupodivu se nikdy nepodvádělo a výsledky byly dobré. Zaměstnání byly nejrůznější, dalo by se říci, že většinou podřadné činnosti.

Deratizace, úklid, pomocné práce ale také taxikařina. Tu jsme si sehnali ještě s jedním kolegou, lépe řečeno kamarádem Josefem. Abych byl přesný, spíše to byla velká náhoda, která nás, jak to tak už bývá potkala, kde jinde, než v hospodě.

Byli jsme ubytováni v nevábných barácích v blízkosti stavby, která se realizovala v Ulmu, města poblíž Mnichova. Jednou při návštěvě místního hostince jsme se dali do řeči s místním Jugošem, který už žil v Německu řadu let a zřejmě v nás viděl bratry Slovany a tak se v něm hnuly saze, a chtěl nám možná nějak pomoci. Domlouvali jsme spolu strašlivou směsicí Česko-Slovensko-Jugoslávskou se vsuvkou sem tam nějakého toho Německého slova, ale hlavní bylo, že jsme si docela rozuměli. A po pár vypitých pivech čím dál tím lépe. Nakonec se nás náš Jihoslovanský brat zeptal, jestli nejsme líní. Když jsme se dušovali, že nikoliv, nabídl nám práci, a to ne jen tak ledajakou, chtěl totiž po nás, aby jsme jezdili s jedním z jeho taxivozů, kterých vlastnil nejenom v Ulmu několik. Na naše námitky, že k tomu nemáme žádné papíry a umíme jenom velmi blbě Německy jenom mávnul rukou, to že máme nechat na něm.

"Nesmíte se nechat chytit a dělat na mě podrazy, no a inako nema problema."

Tvrdil neustále.

Takto jsme strávili celý dlouhý večer v družné zábavě, ale nakonec jsme přeci jen, sice se značně těžkými nohami i hlavou, dostali do postele.

Ráno jsme k němu zašli, jak bylo domluveno, i když jsme byli přesvědčeni o tom, že se s toho už vyspal a tudíž se stejně nic konat nebude. Chyba lávky, nejen, že na nic nezapomněl, ale již na nás čekal, po včerejší opici ani vidu, ani slechu, a bez zbytečných průtahů přešel k jádru věci. Na rozdíl od včerejška už nebyl tak žoviální, byla cítit síla a autorita člověka, který jde za svým cílem a nehodlá nic dělat zbytečně. Velice stručně a přesně nám oznámil své podmínky. Byly jednoduché:

Vozidlo je vybaveno taxametrem, který je v klidové poloze vypnut a na střeše svítí transparent, což znamená, že vozidlo je volné. Naložíte-li zákazníka, zapínáte taxametr, tím se zároveň transparent zhasne a taxametr začne počítat jízdné. Po vyinkasování zákazníka opět taxametr vypnete, čímž se sice vynuluje, ale inkasovaná částka se přenese do kolonky "kasa", rozsvítí se transparent a pokračuje se dál. Všechny položky vykázané taxametrem, bez počátečních poplatků a bez příplatků. se potom automaticky sčítají do okénka taxametru - Kasa, kde je počitadlo. Tuto částku mu vždy denně odevzdáme. Náš výdělek bude tedy základní sazba, ta byla tehdy dvě Marky padesát za každou uskutečněnou jízdu, příplatky - noční DM 1,- neděle a svátky DM 2,- a trinkgeld. Okamžitě jsme souhlasili. Benzin a veškerou údržbu bude samozřejmě hradit šéf. My budeme na vůz dva, budeme se o něj svědomitě starat a je na nás, aby jsme ho co nejlépe využili.

Moc dlouho už jsme se nevybavovali a rovnou šli na věc. Napřed krátká vzájemná porada, při níž jsme zhruba kalkulovali kolik asi tak budeme schopni vydělat, potom vylosování pořadí, které vyhrál Josef a tudíž odjížděl okamžitě na "rito".

Já jsem šel mezitím oznámit ostatním kolegům, kteří byli v "práci", že jsme si našli nové zaměstnání a tím pádem budou muset přidat na tempu, neboť jim dvě síly právě ubyly. Přijali to s radostí, protože to sice znamenalo práci navíc, ale také větší výdělek, který jsme všichni potřebovali, neboť život v Německu za Německé ceny nebyl právě nejlevnější. Některé výrobky, hlavně elektrotechnika, byly sice i v přepočtu podstatně levnější než u nás, ale kdykoliv jsme kupovali něco k jídlu, nebo k pití, bylo srovnání horší. Při koupi bochníku chleba za cenu našich skoro deseti nám vždy krvácelo srdce. Také srovnání ceny našeho piva Kčs 1,20 za půllitr oproti osmdesáti Fenigům až Marce za třetinku bylo při tehdejším kurzu 1:10 katastrofální a fungovalo by jistě dobře jako systém odnaučování u protialkoholního léčení.

Potom jsem už jenom nedočkavě vyhlížel až se vrátí kolega a já půjdu také zkusit své štěstí. Samozřejmě jsem hořel zvědavostí a nemohl se dočkat až vyslechnu jeho zážitky, které jsem si zatím pouze barvitě představoval.

Přijel dříve než jsem si myslel, zážitků byl plný a nemohl se dočkat, až se o ně bude moci se mnou rozdělit. Spustil už mezi dveřmi a nebyl k zastavení.

"Karle je to špička, mnohem lepší než jsme předpokládali. Jezdím tři hodiny a mám utrženo 103 Márů, kasa vykazuje 67, to je šestatřicet Mařenek čistýho a bez jediného příplatku. V noci to musí sypat mnohem víc!"

"Přibrzdi Pepo, kšeft nemusí taky třeba stále jít, uvidíme až za nějaký čas, ale uznávám, že to vypadá skutečně dobře. A jak ti to šlo, jak jsi se domlouval, a co myslíš, jak to zvládnu já, vždyť já dokážu jenom koktat a blábolit, moje němčina se stou tvou přece nedá srovnat!"

"Kdo se bojí sere v síni, už jsme zvládli ledacos, takovýhle kšeft už nikdy neseženem, tak se přece nepoděláš dřív než vůbec začneš. Nějak se horko těžko domluvíš a ono se to časem podá. Půjdeš na rito až večer, to jsou skopčáci přístupnější, o vejvar se stejně budeme šábovat a teď se jdi vyspat ať vydržíš celou noc a nenabouráš se, to by byl šmitec."

Samozřejmě že měl Josef pravdu, jako ostatně téměř vždy, ale na spaní jsem neměl ani pomyšlení a představa ještě mnoha hodin než na mě přijde řada byla strašná, ale vydržet jsem samozřejmě musel.

Pepík neměl stání a za chvíli zase odsfištěl, aby mu žádné rito neuteklo.

Udělal jsem si něco k jídlu a pokoušel se podle Josefovi rady spát, ale nešlo to ani za boha. Nakonec jsem koukal trochu na televizi, měli jsme na cimře starý černobílý krám, který jsme pořídili za 30 Márů, ale sloužil docela dobře. Ostatně za většinu své chatrné slovní zásoby jsem vděčil téměř výlučně televizi, neboť sledováním zpráv a i třeba filmů, nebo jiných pořadů, se dalo nejvíc a relativně nejpříjemněji učit jazyku. Jinak jsme vlastně žili uprostřed České komunity a styk s okolním Německy mluvícím světem nebyl nijak velký a zprostředkovávali jej ti z nás, kteří to uměli. To se teď mělo ale vlastně okamžitě a rapidně změnit. Staré dobré přísloví o Daliborovi a nouzi je zkrátka neustále platné.

Moje znalost či spíše neznalost jazyka mě začínala vadit a silně mne handicapovala a stresovala. Josef, který zde v Německu byl téměř o rok déle a již před tím trochu německy mluvil, přímo zářil ve srovnání se mnou, a proto, když jsme něco vyřizovali, bylo to v podstatě tak, že on vyřizoval a já se vezl, což mělo za následek to, že jsem ustrnul na úrovni, kdy jsem si dokázal říci s bídou o několik základních potřeb, ovládal něco málo zdvořilostních frází, ale nebyl jsem absolutně schopen žádné komunikace. Představa, že budu muset komunikovat se zákazníky byla pro mne děsivou noční můrou.

Byla už tma, když konečně přijel Josef a předal mi auto. Ještě několik posledních rad a už se pokouším překonat čím dál větší trému a vyjíždím.

Kapitola 2.

Náš barák na periférii jsem nechal rychle za sebou a hnal si to směrem k Dunaji. Lidí na ulicích moc nebylo, byla to zřejmě zrovna blbá doba. Ale asi po 10 minutách pomaloučké jízdy mě staví první zákazník. Pomalu u něj zastavuji, jde k zadním dveřím - otevírám mu je, jsem otočen do zadu a následuje uctivé:

"Guten Abend, geehrte Herr."

Zamumlá cosi a pokračuje Švábsko-Bavorsky, zřejmě oznamuje kam by chtěl, ale já mu nerozumím.

Skáču mu do řeči:

"Bitte, Bitte, Mein Herr, prosím vás hovořte se mnou pomalu a pokud možno Hochdeutsch, jsem totiž cizinec a rozumím německy pouze velmi málo."

"Aach, ja, všichni taxifíři jsou Gastarbeitři, Bůh s námi, aach, aach Německo, co je to s tebou?"

tak nějak chvíli bědoval, ale nakonec mi přece jenom udal cíl své cesty, kterému jsem sice porozuměl, ale bohužel neměl potuchy, kde se nachází. Strčil jsem mu tedy mapu města, kterou jsem k tomuto účelu měl připravenou - díky Pepovi - a opět provinile spustil:

"Bitte, Bitte, ukažte mi to prosím."

Další příval něčeho jistě velmi nepříjemného a asi i neslušného v naprosto nesrozumitelném dialogu. Určitě neslušného, neboť jediné čemu jsem rozuměl bylo Scheisse, čemuž nejlépe odpovídá naše jadrné slovo hovno.

Nakonec přece jenom spočinul prst "Mein geehrte Herr-a" na místě v mapě, kam jsem ho měl odvést.

Několikrát jsem opakoval poníženě:

"Danke schön, Danke vielmal."

Bohužel, jako naschvál jsem tu část města vůbec neznal, ale nasměroval jsem se alespoň přibližně, zapnul taxametr a připravoval si řeč, ve které bych chtěl požádat o to, aby mě "Mein geehrte Herr" začal navigovat za použití slov:

Vlevo, vpravo a rovně, kterýmžto jem si troufal porozumět i v jeho velmi specifickém dialektu, o němž byl nyní skálopevně přesvědčen, že je to Hochdeutsch hodná přinejmenším Schüllera nebo Goetheho.

Chvíli ještě frfňal něco o Scheisse Auslendrech a když se začal uklidňovat, opět se mi ho podařilo nadzvednout pronesením mé pracně připravované řeči.

Další příval tentokrát již neskrývaných nadávek, ale konečně také ono:

"Hier links!"

Bitte samozřejmě vynechal, ale s tím už jsem jaksi počítal.

Cestu znal dobře, protože si mě navigoval skutečně tou nejkratší cestou.

Když jsem zastavil, podíval se na osvětlený taxametr a podal mi desetimarku, řka:

"Das ist gutt."

Na taxametru bylo 8,70, Noční příplatek dělal Marku, takže mi nechal spropitné celých třicet Fenigů, ale tvářil se jako Baron Rotschild, který právě někomu věnoval rodinné sídlo.

Přesto jsem přeslušně Dankeschenoval a Mainherroval a ještě přidal "Gutt Nacht."

Odporoučel se rychle, samozřejmě bez pozdravu, ale také už i bez nadávek, což by bylo možno klidně v dané situaci považovat za úspěch a snad i za jakési vyjádření spokojenosti.

Právě skončil historický okamžik - měl jsem za sebou své první rito.

Kapitola 3.

Potom jich bylo nespočítaně - těch rit. Některé dobré, jiné horší, ale celkově to byla práce docela zajímavá. Moje znalost jazyka se denním stykem se zákazníky postupně prohlubovala, stejně jako znalost města, ve kterém jsem se už dobře vyznal a konečně už nebylo každé rito soubojem s trpělivostí zákazníka. S Pepou jsme se vídali jen minimálně, vždy při předávání auta, a pouze vyjímečně, když šla rita špatně jsme si dovolili luxus, odstavili auto a dali si společně pivo, nebo něco jiného k pití. Tehdy bylo v Německu povoleno 0,8 promile a kontrola na alkohol byla tak vzácná, že jsem jí nikdy na vlastní kůži nezažil.

Náš džob se nám líbil a byl dosti výnosný. I při tvrdých podmínkách, které si určil náš šéf, jsme dokázali za měsíc oba dva dohromady vydělat něco mezi třemi až sedmi tisíci Márů, což bylo víc než dobré. Naši kamarádi, kteří za nás dělali na stavbě byli také spokojeni, takže by se to dalo nazvat takovou idylkou.

Jenže nic netrvá věčně a tak začaly na nás padat rány Jobovy. První byla ta, že naše družstvo bylo zrušeno a šéfa nám odvolali. Místo něj přijel jakýsi protekční hajzlík s Konstruktivy, ke které jsme delimitovali. Ten obsadil kancelář a okamžitě začal strkat do všeho nos. Poměrně brzo zjistil, že na stavbě pracuje asi tak polovina lidí. Zasvětili jsme jej do našeho systému práce a zaměstnání. Bývalý šéf jel s námi na rovinu, dělili jsme se o všechny dosažené příjmy rovným dílem pro každého, což znamenalo přibližný měsíční příjem na hlavu něco kolem 1000 Marek.

Nový šéf nechtěl spolupracovat a bylo tudíž nutno ho nejprve zkorumpovat. Jeho podíl jsme mu zvýšili, ale nestanovili ho částkou procentní, nýbrž absolutní. Měl dostávat dva a půl tisíce Márů za to, že bude držet hubu. Dohoda byla rychle na světě, nový soudruh vedoucí rychle pochopil to, co ho na VUMLu neučili a honem zapomněl na své zásady, kterými se zaštiťoval zpočátku, když spolupráci s námi ještě vehementně odmítal.

Naše příjmy se tím sice trochu snížily, ale nebylo to podstatné, neboť každý měsíc bylo teď pro každého z nás o necelou stovku méně, což skutečně nijak tragické nebylo.

Bohužel nový šéf byl s novou dohodou spokojen asi dva měsíce, a jak už to tak bývá, s jídlem rostla chuť, a on chtěl více.

Nastalo nám velké dilema. Přidat mu znamenalo ubrat sobě, a potom, bylo zrovna slabé období, kdy nebylo možno sehnat tolik práce, aby bylo dost peněz. A při jeho nových nárocích, představoval si totiž deset tisíc, to bylo už bezvýchodné. Naše příjmy by se tím tolik snížily, že už by nebylo rentabilní se honit pouze proto, aby nový soudruh vedoucí mohl chlastat, neboť on byl ještě ke všemu notorický alkoholik, který se stále udržoval v jakémsi stavu, který by se dal definovat jako cosi na rozhraní bezvědomí a deliria, ze kterého měl jenom krátké výpadky, během kterých byl schopen částečně vnímat a občas, i když pouze bídně, komunikovat.

V zachovalých zbytcích jeho mozku, si nebyl schopen představit co se stane, když přestane spolupracovat. Vzal telefon, zavolal do Prahy, velmi zmateně informoval své nadřízené co se děje a druhý den přijel jeho nástupce, který na naše místa měl uvést nové lidi, nás vyhnat na jiné pracoviště, už ne ve Spolkové Republice, ale u sousedních "hodných Němců" v DDR.

Bývalého soudruha šéfa ihned po návratu do Československa dali soudruzi do vazby a po půl roce odsoudili k sedmi letům na tvrdo.

Tím skončila na několik let moje dročkářská dráha. Každopádně tím ale byl položen základ pro mojí pozdější činnost v tomto oboru, kterou jsem už ale vykonával na té "lepší" straně železné opony.

Náš odjezd s Ulmu, se uskutečnil za dva dny, ten samý den již přijelo také sedmdesát nových pracovníků, kteří zaujali místa těch necelých třiceti, kteří to bez problémů a k naprosté spokojenosti zákazníka zvládali dosud.

My s Pepou jsme se rozloučili s naší dročkou a Jugo šéfem a stěhovali jsme se do Gasskombinat Schwarce Pumpe v tehdejší NDR, kde náš nový zaměstnavatel - Konstruktiva Národní podnik, nositel řádu práce, plnil jakési důležité úkoly spolupráce v rámci bratrské pomoci zemím RVHP.

Bylo to zase něco úplně jiného, i když, na rozdíl od Ulmu, zde jsme už nebyli špinaví Ausledři, nýbrž vážení cizinci. Děvčata se nám zde nestranila, ale naopak nám nadbíhala. Na dietách jsme měli totéž co na druhé straně hranice, tedy relativně málo, ale ve své absolutní hodnotě podstatně více. V sedmdesátém druhém roce totiž tisíc Východních Marek za měsíc bral opravdu málo kdo, běžný tamní plat byl 500 - 700.

A k tomu je třeba ještě započítat specielní bolševický vynález Tuzex. Měli jsme totiž tuzexová konta a na ně mohli posílat složitou cestou přes Industrie und Handelsbank der DDR nespotřebovanou část diet, a za tyto peníze v báječném kurzu 1:1 získávat tehdejší neoficielní tvrdou Československou měnu, Tuzexové Bony.

Velmi rychle jsme se orientovali a zjistili, že dojedeme-li si do jiného města, můžeme odtud velice snadno sami poslat obnos v Dederonských Markách na své konto v Živnobance, kam po dlouhé pouti, trvající skoro dva měsíce tento obnos dorazil a změnil se na všemocné Tuzexové Koruny.

Bylo potom už jenom otázkou času vymyslet další vylepšení. V DDR se za západní Marku tehdy platilo 4 až 5 Východních. Běžně dosažitelný kurz byl 4,50.

U nás se Západní Marky tehdy kupovaly za 10 Korun. Jednoduchým výpočtem zjistíte, že za investovaných 100 Kč získáte přes Západní Marky 45 Východních. Ty se během šesti neděl až dvou měsíců změní v 43 bonů a ty se prodají po 5 Kč, to je Kč 215,- Odečtu-li nějaké výdaje za benzin, cesty a tak dále, s investovaných statisíce Korun je za dva měsíce čistého dvě stě tisíc. A práci je třeba pouze trochu předstírat, neboť pracovní morálka je tady silně socialistická a vykořisťovatelští, zlí kapitalisté zůstali v Ulmu. Pivo v hospodě stálo třicet Fenigů - Dederonských, aluminiových. Nebyl to špatný život, vydělávali jsme bez námahy podstatně víc než na západě, a dročkařit, či jinak pracovat nebylo jaksi třeba.

A tak se utvrzoval, vykovával a zakaloval postupně můj charakter. To tady uvádím proto, že až eventuelní čtenář dospěje k dalším stránkám, tak aby měl trochu toho porozumění pro všechny mé poklesky, kterými jsou dost zaplněny a kterých ještě napáchám mnoho.

Ještě několik let poté, když už jsem v DDR dávno nepracoval, jsem každého čtvrt roku zajel do DDR s propašovanými Západními Markami, prohodil je za místní měnu a tu s větší části potom svěřil místní pobočce Industrie und Handelsbank abych poněkud přikrmil své pěkně se tučnící konto v Živnobance.

Potom jsem toho nějak nechal, a posléze se tento obchod začínal stávat nebezpečným, neboť se našli podnikavci, kteří jej ještě vylepšili, urychlili a zjednodušili, ale také bohužel zlikvidovali.

Vynechali totiž onen zdlouhavý článek převodu peněz přes banky a přes Tuzex. Spokojili se s menším ziskem a nahradili to větším provozním kapitálem. První část zůstala stejná jako je zde popsáno Kčs - Západní Marky - Východní Marky. Popřípadě byla nahrazena akcí na území ČSSR - Kč - Východní Marky, kurs 1:2,50 až 1:2. Následně Východní Marky rovnou v Bance na koruny Kurs 1:3. Ještě lepších výsledků se dosahovalo přes Polské Zloté a přímo pohádkové zisky přinášel tehdejší "Dolar RVHP" - Rubl.

Při uskutečnění Rublové transakce se mohlo počítat s nákupem Rublů za cca pět Korun a jejich zpětný odprodej bance za neuvěřitelných 10. Nakonec tito předchůdci pozdější geniální Kuponové privatizace natolik vyčerpali státní banku, že ta byla nucena ve spolupráci s Veřejnou a státní bezpečností další akce tohoto druhu zastavit. Že by mohli nechat banku zkrachovat a vytunelovat jí, na to se přišlo až o mnoho let později, doba byla tehdy ještě neuzrálá a aktéři prostě ještě tak trochu amatéři. Ale byla to už také doba, ve které už čekal na své narození Viktor Kožený, a kdy pozvolna dozrávali pozdější Stehlíkové, Salzmanové, Soudkové a mnozí jiní podvodníci velkých formátů.

Kapitola 4.

Když jsem byl už nějakou dobu doma a konečně se vymotal ze všech závazků, které jsem musel splnit jako následek předchozího pobytu, začal jsem se rozhlížet po nějaké možnosti obstarat si také doma v Praze nějaké zaměstnání. Jelikož jsem měl ještě docela čerstvé zážitky, tak bylo jenom pochopitelné, že jsem se pokoušel i v Praze taxikařit.

Napřed ovšem bylo nutné poznat lidi, kterým bylo možno zaplatit, respektive lidi, kteří znali ty, kterým bylo možno platit, popřípadě dokonce pouze někoho, kdož znal někoho, který znal dalšího, který znal toho, který zná onoho, který dokáže předat určitou sumu na ono správné místo. Tento systém zajišťoval, že se do "klientského systému" vešlo dostatek lidí a celkově chudá společnost dokázala tudíž odměňovat mimořádnými "prémiemi" obrovský počet osob, které se vlastně mezi sebou vůbec neznali. A takto jsem i já vstoupil do "Klientského systému". A to v tehdejším Dopravním Podniku Hlavního města Prahy, v jeho oddělení, či možná lépe "divizi" osobní doprava - závod Taxi.

Zákazníci byli v té zlaté době velmi trpěliví, neboť domluva lámanou němčinou se šoférem a jeho totální neznalost místopisu města, ve kterém taxikařil byla běžná a jaksi patřila k místnímu koloritu. Když jsem v noci potkával své kolegy, byli to převážně Řekové, Taliáni a Jugoši. Kupodivu Turků bylo tehdy za volanty osobních vozů vidět ještě relativně málo. Práce bylo nadbytek a ochotní a levní pomocníci byli vítáni.

Tím byla první, nejdůležitější část operace vyřízena. Zbývalo ještě několik technických detailů, což reprezentovalo samostatné, pokud možno ucházející auto. Existovaly totiž také vozy o které se střídali dva řidiči, což by se mi moc nelíbilo a bral bych to pouze v nejhorším případě, nebylo-li by zbytí.