Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondrej Trepáč

Ani kvapka krvi...

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Ani kvapka krvi...

Ondrej Trepáč

Sarandib nechal zastaviť nosidlá pred budovou, v ktorej sídlil jeho úrad, opatrne vystúpil a vošiel dnu. Stráž pri vchode si ho ani poriadne nevšimla, napokon úradníčkov, akým bol aj on, tu pracovalo mnoho. Žoldnier pri vchode mal príkaz vzdávať poctu len tým najvyšším čo do postavenia, a on mal od takého veľmi ďaleko. Prešiel cez veľkú bránu a o chvíľu už sedel vo veľkej, stroho zariadenej pracovni na poschodí budovy Kráľovského daňového úradu, o ktorú sa delil s ďalšími desiatimi sebe podobnými, budovy, ktorá bola jednou z dominánt ústredného námestia Brugaly, hlavného mesta Ríše Kanu.

Sarandib bol v podstate obyčajná nula, bezvýznamné koliesko v mohutnom súkolí mašinérie zvanej Kráľovský daňový úrad. Bol len jedným zo stoviek podobných sivých, mlčanlivých mužov, ktorí trávili celé dni zahrabaní v hromadách pergamenov popísaných nekonečnými stĺpcami čísiel. Výber daní bol v Ríši Kanu až priveľmi dôkladnou záležitosťou a každý medenák musel byť presne zapísaný a odvedený do kráľovskej pokladnice. Sarandib si samozrejme svoje postavenie plne uvedomoval, ale nemal najmenší dôvod na ňom čokoľvek meniť. Vyhovovalo mu. Pritom v ňom vegetoval už dobrých dvadsať rokov. Dvadsať rokov denne tá istá cesta z domu do úradu a popoludní znovu tá istá cesta späť. Každé ráno sa poslušne zaradil medzi tie stovky jemu podobných a splynul s nimi.

Dôvod k tomu mal vlastne jediný - stály, hoci nie nejak zvlášť mimoriadny, príjem. Nerozhadzoval, na to určite nemal, ale stačilo mu to na to, aby sa postaral o svoju chorľavejúcu ženu, ktorá na rozdiel od neho trávila celé dni v ich dome, polihovala a keď mala komu, neustále sa na niečo sťažovala. Za tie roky si však už na to zvykol a veľmi dobre vedel, že väčšina jej sťažností je naprosto neopodstatnená. Poľahky dokázal medzi tou záplavou výčitiek a lamentovania rozpoznať tie naozaj vážne a ignorovať tie, ktoré si len vymyslela, aby mu urobila život ešte ťažším.

Prvý raz sa to stalo pred troma mesiacmi. Doma sa vyhovoril, že musí ísť navštíviť jedného obchodníka, ktorý meškal s platením, a pobral sa na predmestie. Kolená sa mu trochu triasli, predsa len, bolo to už poriadne dávno, čo také niečo naposledy absolvoval. Prechádzali vtedy s armádou rôznymi mestami a tamojšie radodajné dievky sa im samé núkali, chodili za nimi až do ich šiatrov a obšťastňovali ich tými najrafinovanejšími spôsobmi.

" Ako si želáte."

" Áno, to som ja."

K O N I E C