Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Lydie Junková

Agentura Nepol

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Agentura Nepol

Agentura Nepol

Lydie Junková

Zveřejněno s laskavým souhlasem autorky

Zdroj: Neviditelný pes, http://pes.internet.cz

I.

Romanticky příběh číslo jedna

Ozval se ostrý hvizd píšťalky. Dívka stojící na mramorovém stupni Parthenonu se otočila. Hlídač prudce gestikuloval. Z nejbližší skupiny turistů řekl někdo anglicky:

"Měla byste jít dolů, slečno! Tam nahoru se nesmí!"

Schod byl vysoký. Mladý muž, který stál poblíž, podal dívce ruku a pomohl jí seskočit. Hladké volné šaty s úzkými ramínky se kolem ní na okamžik vzduly jako padák. Mladík se usmál. Rychle pustila jeho ruku a poděkovala mu odměřeným kývnutím. Dva kroky na výstředních podpatcích ji málem připravily o rovnováhu.

"Tady je chůze pro vás obtížná!" řekl s nepatrným cizím přízvukem.

Tentokrát mu věnovala pohled. Vysoký, široká ramena v moderní košili, hnědé vlasy zastřižené podle poslední módy - a ten obličej?

"Dovolíte, abych vám pomohl?"

"Jsem tu s tetičkou!" řekla upjatě. "Někde se mi ztratila." Rozhlédla se. Když bezděčně učinil totéž,upoutal ji jeho profil; rovný nos mohl bezpochyby soutěžit se sochami, které před chvílí obdivovala v muzeu.

"Mohu vám býti nápomocen, než objevíte paní tetu?" navrhl jí tázavě. "Nepřál bych si ovšem vtírati se."

Jeho angličtina byla k smíchu. Nesmála se. Naštěstí si včas uvědomila, že by se tím mohl snížit odstup, který považovala za přiměřený. Mladá, bohatá, domýšlivá. Nikdy ji nenapadlo, že by obdiv, jímž ji muži zahrnovali, měl co do činění s otcovými milióny.

Mladík k ní shlížel temně hnědýma očima. Teď jí připomněl toho chlapce proslulého za starověku svou krásou; jeho jméno si nepamatovala. "Vůbec nevím, kdo jste!" řekla zvysoka. "A proto -"

"Henri Sorell, slečno. Student. Konkrétně posluchač práv. Jsem z Paříže, studuji -" Ani on nedokončil větu. Tak mezi nimi zůstalo od samého začátku něco nevyřčeného.

"Renáto!" ozvalo se totiž za nimi, rezolutně a s vervou.

Oba se otočili. Mladík se uklonil. Teta ho prozatím ignorovala. "Prosím tě, kde jsi zůstala?" pronesla nespokojeně k neteři. "Hledám tě už hezkou chvíli."Nyní uznala za vhodné podívat se na mladého muže. Mírně zvedla jedno obočí. V jasně modrých očích jí zajiskřilo. "Renáto?" protáhla významně.

Henri Sorell se představil. "Dovolil jsem si pomoci slečně přes tyto - pozůstatky," ukázal na trosky sloupů a hlavic, které ležely kolem . "Je škoda, že se po tom vůbec smí choditi!"

Renáta se dotkla dvěma prsty tetiny paže. "Pan Sorell studuje v Paříži, teti!"

Stará dáma si lehounce vzdychla. Sama měla čtyři semestry Sorbonny. Připomnělo jí to, proč musela přerušit studia a jak ji tehdy urychleně odvezli zpátky, do Států. Lehounce se uchichtla. Zachytila mladíkův udivený pohled. Kdyby ho aspoň to domýšlivé budižkničemu dokázalo ulovit, pomyslela si. "Jsem unavená," řekla. "Chci se vrátit do hotelu!"

"Když dovolíte, velice rád vás doprovodím," nabídl se Henri Sorell.

Zavěsila se do něj.Pomalu přešli několik metrů. "Co je tohle?" ukázala před sebe.

"Této stavbě se říká Erechteion. Kdysi byl někde v těchto místech hrob mytologického krále Kekropa. Doloženo to ovšem není." Henri Sorell se podíval na dívku a dodal: "Bohyně Athéna tu podle mýtu zasadila olivu."

"Opravdu už chceš jít do hotelu, teti?" zašveholila Renáta.

"Musíme se přece naobědvat! Půjdete s námi něco pojíst, pane Sorelle?" Stará dáma postřehla, že zaváhal. "Ráda bych vás pozvala, když jste se nám tak věnoval." Lehce do něho žďuchla loktem, vůbec ne důstojně, a dodala francouzsky: "Já přece vím, jak to chodí na studiích! Ještě si to pamatuju. I když je to - už dávno!" Pak rozmrzele a zlomyslně dodala: "Má neteř nám nerozumí! Nedokáže se naučit žádnou cizí řeč!"

O hodinu později si Henri Sorell otřel ústa lněným ubrouskem s korunkou vyšitou v každém rohu.

"Půjdu teď nahoru a na chvíli se natáhnu," oznámila teta, když dopili kávu zvanou skétos, silnou a bez cukru. "Vy dva se běžte zatím vykoupat. A dřív než v pět hodin pro mne nechoďte!"

Když nastupovali do vozu, bleskl Henrimu do očí odraz vyleštěných obrovských oken; byl to jeden z nejpřepychovějších athénských hotelů. Zadumaně si prohlédl stylizované geometrické ornamenty kolem okázalého mramorového vchodu. Renáta mezitím zapnula neviditelný větrák. Když se k ní otočil, slabě se jí zachvěly koutky úst.Už mu nepřipadala tak protivná a sebejistá jako nahoře, na Akropoli. Mělké dolíčky ve tvářích působily mile, nevýbojně.

Ujížděli po široké třídě směrem k jihu, po levé straně se rychle vrhaly dozadu luxusní restaurace, vily, moderní, hranaté obytné domy. Teprve na pláži ocenil její postavu, útlou, ale ženskou a půvabnou.

"Musíte si mě tak prohlížet?" ohradila se, zase už tím svým sebevědomým způsobem.

"Ovšemže musím," řekl škádlivě, "Již po několik hodin nečiním přece nic jiného!"

Plavala před ním, rychle, mrštně, obratně držela hlavu nad mírným příbojem. Voda kolem nich byla čistá, modrá a zelená, jenom podél břehu se přeléval žlutavý pruh, jak se moře nepřetržitě a plynule mísilo s jemným pískem.

V půl šesté našli tetu Moniku zabořenou v kavárně do objemné klubovky. Prohlížela si pestrý francouzský časopis.Před ní stál ovocný pohár. Henri ji pozdravil svou mateřštinou. Odpověděla mu stejně. Jako by se z nich určitým nedefinovatelným způsobem stali spojenci. Renáta se jenom něžně usmívala; do svého úsměvu zahrnula i číšníka a palmu v květináči.

Z rozsáhlé terasy hotelu pozorovali pozdě večer rozsvícenou Akropoli. Vzadu, za řadou palem ve velikých kameninových nádobách, zapuštěných do mramorové podlahy, hrála nevtíravá hudba.

Renátin úsměv byl den ode dne něžnější. Jednou, když teta Monika už odešla spát, vzal Henri dívku za ruku. "Za čtrnáct dní mi začíná semestr," řekl.

Zastavili se na dva dny v termálních lázních s romantickým jménem. Renáta zatelefonovala večer domů.

"Nezapomeň, že dvacátého října má matka narozeniny!" připomněl jí otec.

"Co dělá teta Monika?"

"Ty už jsi tam byl?"

II

Příběh číslo dvě

III

Policie

IV

Podezřelí

V

Mladý muž z prvního příběhu

VI

Agentura Nepol