Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Albl

Oheň

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Oheň

Oheň

Petr Albl

Praha 1994

HISTORICKÉ POZADÍ

________________________________________________________________

Počátkem třiadvacátého století lidé vlastnili kromě své rodné planety ještě planetu Mars (částečně kolonizovanou, přestavba atmosféry právě probíhala), planetu Venuši (několik drobných kolonií zhruba po tisíci obyvatelích), Jupiterovy měsíce Io a Europu (malé stanice, fungující jako přepravní přístavy), Saturnovy měsíce Japetus a Titan (využití obdobné Jupiterovým satelitům) a umělou meziplanetární stanici vědeckého zaměření s vlastní heliocentrální orbitou kdesi za Uranem. Pozemský Měsíc byl natolik přelidněn, že již dávno přestal být turisticky zajímavý a proměnil se v nudnou a namačkanou vzorkovnici tisícovek splývajících plástů měsíčních měst. Cestování po Sluneční soustavě pomalu přestávalo být technicky náročným a dávno již neplatilo, že se jedná o drahý špás.

Prudké rozpínání civilizace po svém rodném solárním systému ovšem nepřineslo jen samé výhody. Se stále se rozšiřující sférou lidského působení se začala silně zvýrazňovat informační bariéra dělící jednotlivé světy. Bariéra byla přímým a naprosto logickým důsledkem existence limitní rychlosti pohybu libovolných částic s nulovou klidovou hmotností. Mezi Zemi a její jediný satelit - Měsíc - postavila fyzika propast jedenapůlsekundového radiového zpoždění, u vzdálených kolonií se však tento odstup počítal už na hodiny, což naprosto vyloučilo nejen možnost běžných osobních telefonátů, ale - a to bylo mnohem vážnější - i zásadních operativních politických konzultací mezi světy na různých stranách Sluneční soustavy. Příchod lidí na půdu svých sousedních planet tedy zároveň zrodil informační krizi, která vyžadovala okamžité řešení.

To se nalezlo nečekaně brzy - ke konci třiadvacátého století. Tehdy se podařilo vědcům z Marsu uskutečnit první pokusný radiový kontakt s nulovým zpožděním. K přenosu byly využity vlastnosti gravitace coby geometrického zakřivování trojrozměrného prostoru. Možnost modelovat klasický prostor až do fáze jeho úplného zhroucení se stala náhle technicky zvládnutelnou a marťanští inženýři velmi rychle dokázali sestrojit zařízení, které bez problémů propojovalo místa na milióny kilometrů vzdálená. Efekt byl nazván hyperspaciální kontakt a během dvaceti následujících let od prvního úspěšného pokusu zcela vyřešil problém informační bariéry mezi jednotlivými světy Sluneční soustavy.

Měl však stále své značné nedostatky. Hyperspaciální kontakt byl účinný pouze v okamžiku, kdy se přenášely částice s nulovou klidovou hmotností. Jakmile se vědci pokusili přemístit mimoprostorem sebemenší hmotný předmět, nastaly fatální těžkosti. Libovolná částice se během skoku měnila v elektromagnetické vlnění, a to znamenalo zánik přenášeného objektu. Informační kontakt byl tedy uspokojivě vyřešen, doprava nikoliv.

Tehdy se už civilizace dostala k většině objektům Sluneční soustavy. Za její hranice však vycestovalo jen několik málo sond. Jedna z nich v roce 2395 s. l., po zhruba padesáti letech cesty, dosáhla hranici Barnardovy soustavy, kde pro technickou poruchu zkolabovala a stačila vyslat nástupcům svých tvůrců jen velmi povrchní obrazové dokumenty. Ostatní automatické sondy, vysílané k Proximě, dopadly obdobně. Dvě se neozvaly vůbec, třetí získala sice přesnější údaje, než její sestra cestující k Barnardově slunci, ale po čtyřech týdnech vysílání ji zasáhl zbloudilý asteroid a rovněž se definitivně odmlčela. Sluneční soustava se tak pomalu stávala pro civilizaci klecí, která začínala být stále těsnější.

Tou dobou, v polovině pětadvacátého století, se naštěstí ukázalo, že původní teoretické předpoklady umožňující hyperspaciální kontakt nebyly zcela pravdivé. Nové teorie dokázaly nejprve v mozcích superpočítačů a posléze i v reálném světě uskutečnit mimoprostorovou dopravu hmotných částic. Energie, nutná k hyperspaciálnímu skoku, nebyla nikterak závratnou - v silách lidské rasy bylo již od počátku dosáhnout při přijatelných nákladech nejbližších hvězd. Tato hranice se samozřejmě časem zvětšovala.

Tím padlo poslední omezení a lidé konečně na hvězdy dosáhli. První kolonie byly vybudovány u Barnardova slunce a na Proximě, později následovaly další v systémech Denebu Kaitos, Prokyonu a dalších hvězd. Jednotlivé světy měly svojí vlastní politickou nezávislost a doposud jednolité lidské mraveniště se začalo prudce drobit.

Tento proces byl zastaven něčím, na co lidé sice dlouhá století čekali, ale v co již pomalu přestávali věřit. Kolonisté, kteří vstoupili roku 2735 s. l. do oblasti systému Vegy, narazili na cizí inteligentní rozum, původem od Altairu, který si na toto slunce rovněž činil nárok. První kontakty obou civilizací tak proběhly ve zcela jiném duchu, než jak se očekávalo - totiž prostřednictvím politických jednání. Lidé velmi rychle zjistili, že proti nim stojí civilizace svojí technickou úrovní i sociální strukturou podobná té jejich, ovšem mnohem homogennější a jednotnější. Altaiřané tou dobou již vlastnili dobrých deset systémů, a přesto vystupovali jako jednolitý politický celek. Lidská civilizace byla donucena učinit totéž - roku 2748 s. l. byla vytvořena Sluneční Aliance, která v té době byla stále ještě volným sdružením zcela suverénních světů, jakousi střechou lidské civilizace, zastupující ji při jednáních s Altairem. Později toto uskupení získalo pevnější charakter s centrálními řídícími orgány a organizacemi typu alianční policie (Centrální Policie Sluneční Aliance, CPSA), společné armády (Armády Sluneční Aliance, ASA) atd... .

Roku 2754 s. l. byla podepsána mezi oběma civilizacemi smlouva, která se stala základem pro veškeré příští vzájemné kontakty na zhruba tři stovky let. Smlouva se jmenovala Interstelární Dohoda a byla podepsána subjekty Sluneční Aliance a Impérium Altair. Následoval prudký ekonomický vzestup obou bloků. Během dvou stovek let se počet civilizovaných systémů ztrojnásobil. Lidské společenství tou dobou čítalo na tři stovky miliard osob, Altair byl téměř zrcadlovým obrazem Aliance. Avšak již v době největšího vzestupu obou bloků začaly narůstat první rozpory. Rozdělení jednotlivých systémů, vzniklé chaotickým obsazováním hvězd a "právem prvního", které při podpisu Dohody oběma stranám vyhovovalo, začalo být náhle na obtíž. Oba bloky vystupňovaly tlak na revizi vlastnických vztahů, týkajících se hvězdných systémů, avšak vzájemná jednání prakticky k ničemu nevedla. Výsledky byly drobné a nepodstatné - kromě předání bezvýznamného světa Alfy Cygni Sluneční Alianci a dvou stejně zbytečných sluncí Altairu vedla vyjednávání do slepé uličky a vzájemné vztahy začaly prudce mrznout. Zhruba v polovině jedenatřicátého století slunečního letopočtu byly již natolik napjaté, že se očekávalo vypuknutí ozbrojeného konfliktu každým okamžikem.

A tato chvíle na sebe nenechala dlouho čekat. 21. 3. 3062 s. l. se prudce vyostřil spor o držení systému Regulus. Tento systém doposud patřil pod společnou správu obou bloků, většina jeho obyvatel však byla lidská. Sluneční Aliance uvedeného data vydala prohlášení, kterým převzala systém do své správy. Zároveň slovně zaručila veškerá práva altairské menšiny - zhruba půl miliardy altaiřanů. Impérium Altair odpovědělo během tří dnů vypovězením Interstelární Dohody. 27. 3. 3062 s. l. Aliance prohlásila, že se necítí být vázána právními normami, zajišťujícími rovnost obou ras, jelikož tyto normy vyplývaly z nyní již neplatné Interstelární Dohody, a týden poté začali lidé s organizovaným vystěhováváním altairských občanů z oblasti Regula. Altair dvakrát ostře - a zbytečně - protestoval. Třetí protest přišel vojenskou cestou. 15. 4. 3062 s. l. obsadila flotila altairské armády celý systém. Při bojovém manévru zahynulo kromě velkého počtu vojenských osob i několik miliónů lidských i altairských civilních bytostí - a válka odstartovala naplno.

Trvala padesát let a v jejím průběhu mnohokrát oba bloky dosahovaly téměř až ke stupínku vítězství... téměř. Ani jeden z nich však nedokázal své zisky stabilizovat na nějakou delší a významnější dobu. Poté, co byly vyvražděny na obou stranách desítky miliard živých bytostí bez zjevnějších výsledků, sklouzly boje do podoby pozičních bitev. Poslední desetiletí války bylo zcela vyrovnané a během těchto roků rovněž nedošlo k žádnému výraznějšímu posuvu v rozložení sil. V této závěrečné etapě válečného šílenství obě strany začaly pomalu chápat, že vítězství dosáhnout nemohou - že se prostě vítězná válka v takto rozsáhlém prostoru a s takovýmito zbraněmi vybojovat nedá. Začalo se tedy jednat. Tajně, boje stále běžely, i když jejich vliv na rozložení sil zůstával pramalý. Konečně, po třech letech tajného vyjednávání, 18. 10. 3112 s. l., bylo podepsáno příměří. Následovala Druhá Interstelární Dohoda (začátek roku 3113 s. l.) spolu s přidruženým dokumentem nazvaným Dodatky ke Druhé Interstelární Dohodě, do kterého se v následujících letech zanášela rozhodnutí vyjednávajících komisí, týkající se vlastnických nároků na sporné systémy.

Tím skončil nejkrvavější válečný konflikt v historii obou ras... a ke svému zániku také spěla existence obou civilizací v té podobě, v jaké existovaly doposud. Po počáteční averzi se začaly obě společnosti prolínat, čímž postupně vznikala kvalitativně nová společnost, jakási supercivilizace, složená z rozumných bytostí obou ras i vyspělých umělých inteligencí. Byl to dlouhodobý proces, nicméně po dalších čtyřech stovkách let již zbývalo z lidské i altairské společnosti pramálo. Nová supercivilizace postupně ovládla hvězdné systémy v okruhu nejbližšího tisíce parseků, poté se naučila procházet napříč Mléčnou Dráhou, pohltila několik dalších rozumných ras a konečně získala sílu k tomu, aby se dotkla prvních hvězd Magelanových Mračen. Tou dobou se již Slunce i Altair změnily v zapomenuté a bezvýznamné hvězdičky kdesi uvnitř své mateřské galaxie.

Následující příběh se odehrává uvnitř doposud ještě existující lidské společnosti. Odehrává se na jednom ze světů Alfy Fénixe, jedenáct let po ukončení válečného konfliktu Sluneční Aliance s Impériem Altair a podepsání Druhé Interstelární Dohody. Příběh je reálný, stejně tak jako i jména hlavních postav. Jména vedlejších postav a rovněž i dialogy a další detaily příběhu jsou nutně smyšlenou konstrukcí.

1. P R O F E S E

________________________________________________________________

Kříž byl sestaven ze čtyř nitkovitých linií. Linky se sbíhaly k pomyslnému středu, kde, těsně před tím, než se proťaly, byly ukončeny. V těchto místech byl obraz čistý. Perfektně, dokonale čistý, nestíněný čímkoliv, co by ve výhledu mohlo překážet. Linie kříže končily přesně tam, kde začínalo to podstatné.

Podpůrné informace se nacházely v rozích obrazu. V levém horním rohu běžel zelený čas, v pravém pak slaboučké linky vykreslily číslice, udávající vzdálenost objektu uprostřed zaměřovací šablony. Dole byly podstatnější údaje. V místech, kde stále ještě mohly být nápisy čitelné, svítila indikace interních zařízení. Byly tu výsledky testů interního počítače, pohybových koordinátorů i posilovačů svalové tkáně, byl tu číselně znázorněn stav rozhraní pro radiově-mentální komunikaci, ale i tep, rychlost dechu, stupeň adrenalinu v krvi, stav samotné svalové tkáně, relativní míra únavy fyzické i psychické a mnohé další informace. Tato fakta byla olemována v drobném obdélníku a jelikož byla do obrazu přimíchána pečlivě ale i v rozumné míře výraznosti, nerušila samotnou zrakovou informaci. A všechna tato data také byla v normě.

Uprostřed zaměřeného místa se nacházel komplex nevysokých stavení. Byly to čtyři dlouhé domy - spíše haly, v jejichž nitru se mohlo nacházet prakticky cokoliv, potravinami počínaje a nejničivějšími zbraněmi konče. To druhé bylo pravděpodobnější, mnohem pravděpodobnější.

Informace v pravém horním rohu zaměřovacího kříže říkala, že budovy leží dole v údolí, ve vzdálenosti tří kilometrů. Tři kilometry neznamenaly mnoho. Neznamenaly mnoho nikde, s výjimkou Dvojky Síria. Dvojka byla odporným světem stále zkrápěným hustými dešti, světem, kde bažina střídala bažinu, planetou, jejíž celý povrch představoval nechutné vlhké peklo s minimem vegetace, zato však přemírou přírodních katastrof, bouří, uragánů a nemocí.

A pak tu byly oblasti bez vody. Nebylo jich mnoho a ve své podstatě ani ony nebyly úplně suché, neboť voda tu byla všude, byla tu ale i teritoria zbavená pastí sestavených z hnědozelených močálů. Tyto oblasti byly stejně neschůdné jako kterékoliv jiné části Dvojky. Byly fakticky neprostupné, protože jejich povrch zdobily zahoustlé keře podivně rozježených kamenných tyčí, jakýchsi skalnatých imitací houštin, větví, nízkých stromů... A právě tímhle lidé museli do údolí projít. Hustými kamenitými keři a pláněmi s ostrými výčnělky skal, místy, kde jediný pohyb mohl znamenat smrt, protože pád mezi ostrá kopí kamenů většinou nedopadl jinak. Tři kilometry nebyly mnoho. Nebyly mnoho nikde kromě tohoto světa, kde znamenaly dlouhou pouť plnou nebezpečí a útrap.

Ale na to byli lidé zvyklí. Za několik měsíců své přítomnosti na povrchu Dvojky Síria prošli peklem tak nezměrným a svými rozměry nepopsatelným, že pro ně ony tři kilometry neznamenaly nic víc, než menší komplikaci. Nevadila jim cesta dolů a nevadil jim ani drobný déšť, stále se snášející z oblohy. Déšť stékal po skalách a změnil povrch kamenité půdy na téměř neschůdnou a kluzkou plochu pokrytou tisíci terénních zlomů. Lidé si s tím hlavu nelámali, nikdo z nich. Byli k tomu určeni a útrapy se staly jejich profesí. Svůj osud si zvolili dobrovolně a za oněch dlouhých měsíců se nestalo nikdy, že by třeba jen jediný z nich o své práci pochyboval. Byli to stoprocentní profesionálové, kteří věděli, co dělají. Nejen to. Patřili k těm nejlepším. Možná byli docela nejlepší.

Nejbližší strom, kamenité monstrum spletité sítě, pro ně vytvořilo relativně slušnou skrýš před stékající vodou. Mrholení se zastavilo vysoko nad jejich hlavami, kde se jednotlivé kapičky spojovaly do hustších proudů. Na několika místech dokonce ony proudy stékaly k zemi coby rychle kapající voda. Jedna z takovýchto linií crčících kapek se nacházela přímo vepředu, v zorném poli zaměřovacího kříže. Kapky stékaly k zemi v levé části obrazu, kdesi až u strany zorného pole, a rozstřikovaly se mlaskavě o lesklý kámen. Klap klap klap, ťukala rychle voda. Klap klap.

Frank Norman rychle mrkl a zaměřovač z jeho zraku zmizel. Zmizelo téměř všechno, zůstal jen zelený čas, kdesi až na samé periferii obrazu, který mu dávaly oči. Norman si zvykl na to mít hodiny stále na očích. Byl to samozřejmě zlozvyk, protože nebylo nic snazšího než odhadovat čas podle polohy Síria - a konečně, v mnoha chvílích byla znalost přesného času vcelku zbytečná. Někteří lidé říkali, že jim čas v oku vadí. Ale Norman si zkrátka na tuto vymoženost zvykl a nevypínal ho nikdy, ani v době, kdy se ukládal ke spánku. Již několikrát se mu stalo, že se mu fosforeskující číslice protlačily dokonce i do snů.

- Bude to civilní sídlo, ozval se mu v mysli hlas. Nevypadá to na vojenské zařízení. Čekají nás tam civilisté.

Byl to hlas Deb Crawsonové, nejmladší členky jednotky. Deb byla dokonce ještě mladší než Norman, o celých šest měsíců. Bylo jí osmnáct a půl a když se dostala do špičkových služeb ASA, byla, stejně tak jako i Frank, ještě dítě. Deb byla křehká tmavovláska s půvabnou tváří a jediný pohled na ni musel v člověku, který ji neznal, okamžitě vyvolat dojem dětské nezkaženosti a nevinnosti. Nic však nebylo pravě vzdálenější než tato představa. Deb možná byla ještě napůl dítě - svým věkem docela určitě - a možná byla na první pohled i křehkou dívkou. Ale ve své podstatě byla především elitním vojákem. Za oněch pár měsíců působení v jednotce si získala pověst tvrdého, bezcitného a bezohledného člena, který likviduje nepřítele bez náznaku výčitek svědomí. Byla to špičková profesionálka, jedna z nejlepších. Norman ji v duchu obdivoval, neboť nedokázal pochopit, jak se někdo může zbavit dokonce i těch nejposlednějších zbytků strachu a balastu emocí. Kdysi, v jisté slabší chvilce, řekla mu Deb, že nikdy neviděla tak dokonale tmavé oči, jaké má on. Franka to tehdy uvedlo do rozpaků. Bylo to poprvé, co za maskou sestavenou z kombinace nevinnosti, půvabu i bezcitné krutosti nalezl náznak lidské podstaty. Ale bylo to taky naposled.

- Neexistuje rozdíl mezi civilisty a vojáky, zahučel mu v hlavě další hlas radiového rozhovoru, ne v jejich případě. Nejsou to bytosti, u kterých by mělo smysl takhle uvažovat. Je to dobytek.

To řekl Martin Hogan. Jestli Deb byla špičkovou profesionálkou a patřila k elitě jednotky, pak proti němu nebyla zhola nic. Hogan byl ve své podstatě nebezpečný psychopat. Jeho problémem nebylo ani tak to, že by na potkání masově vraždil, protože to v jednotce dělali všichni. Jenže Hogan byl člověkem, který se tím bavil. Celý jeho život představoval jakousi směsici vražedné a chorobné nenávisti a touhy uvidět co nejvíce krve. Když ho Norman viděl v práci poprvé, nezmohl se na slovo. Ta vzpomínka byla do dnešního dne živá až přespříliš - a to přes to, že k ní Hogan později přidal mnohé další, nikterak si s ní nezadající.

Frank přeběhl zrakem po údolí. Deb měla pravdu, usoudil. Tohle budou civilisté. Kdyby to byl vojenský objekt, byl by hlídaný biosenzory. K biosenzorům se obvykle vázaly bojové automaty, a bylo více než pravděpodobné, že kdyby objekt byl vybaven takovouto ostrahou, jednotka by se už dávno dostala do potíží. Tam dole je něco, co příliš nestojí za hlídání. Vojáci to nebudou. Ani v nejmenším mu to nevadilo, o to budou mít jednodušší práci.

"Ano, tohle bude civilní komplex," řekl nahlas a přerušil tak absolutní ticho, které zatím protrhávalo jen ťukání vody. "Čeká nás snadný úkol."

Odmlčel se, a pak pomalu obrátil tvář k ostatním.

"Pojďme," řekl, "ať máme tu řezničinu za sebou."

*

Sírius se vyšplhal až k zenitu, než se dostali ke svému cíli. Cesta jim trvala čtyři hodiny. Obešla se bez větších problémů, s výjimkou drobného incidentu, kdy jeden člen jednotky uklouzl na mokrém kameni a několik metrů se sunul po kluzkém svahu dolů. Uvízl naštěstí mezi vyčnívajícími kameny dříve, než se stihl zřítit mezi ostnaté spirály ostrého a vražedného trní skal, které by ho nesporně zabilo. Celá událost skončila sérií zarudlých nitek odřenin na pravé paži. Dotyčný si za tento výstup vysloužil pohrdlivý pohled od Deb Crawsonové a několik velmi jedovatých nadávek od Martina Hogana. Frank Norman byl sice svědkem události, ale zdržel se jakýchkoliv komentářů. Soustředění na chůzi po ledově kluzké skále mu zabíralo nemálo sil a několik odřenin, které se navíc objevily na cizím těle, pro něj nemělo žádný význam.

Tou dobou už lidé hovořili výhradně svými přírodními hlasy. Od kontaktu myšlenkami upustili dávno - a měli k tomu velmi dobrý důvod. Mentální komunikace se odehrávala na základně výměny radiových vln, emitovaných zařízeními voperovanými do jejich lidských těl, a elektromagnetické vlnění se dalo vždy vysledovat daleko lépe, než lidský hovor. Za určitých podmínek mohla být cena za udržení absolutního ticha příliš vysoká. Mohla se rovnat sebevraždě a všichni členové jednotky cítili, že právě teď by mohly být ony podmínky naplněny. Riziko vyplývající z hlasitých projevů lidské řeči bylo menším zlem.

Dole se lidé rozdělili. Hogan, následován trojicí dalších vojáků, zamířil ke vzdálenějším budovám, Norman a Crawsonová, coby nejmladší z přítomných, dostali za úkol postarat se o stavení nejbližší. Tady už byla obezřetnost nevyhnutelná. Komplex se nehalil do keřovitých skalisek. Rozsáhlá pláň v jeho okolí byla perfektně zarovnána a jakékoliv nerovnosti byly zlikvidovány tak, že jednotlivá stavení vyrůstala z perfektní roviny. Terén tu byl přehledný až přespříliš. Jednotka neměla větší problémy s vlastním maskováním v době, kdy se mohla skrývat v kamenitých houštinách. Tady ale selhával jakýkoliv existující mechanismus krytí a zbývala jediná taktika - taktika rychlé akce a sázky na moment překvapení.

Čtveřice vojáků rychle zmizela z dohledu. Frank Norman sledoval jejich záda a údaje přimíchané do jeho zraku ho neomylně přesvědčovaly, že jeho tep mírně zrychlil. Stále byl ale v normě, a to bylo dobré. Příliš velké vzrušení mohlo vést k chybám a zmatečnému jednání - a chyby či zmatečné jednání vedlo v profesi lidí z jednotky prakticky bezvýhradně k záhubě. Ale Norman se panice nikdy moc neoddával. Nevzrušoval se tím, že mu srdce rychleji tepe, ani teď ne. Byl to mizivý nárůst a dokazoval spíše pozitivní jev - totiž fakt, že Frank byl profesionálem na svém místě. Nebyl zvyklý bát se a nedělal to ani teď. Kdyby před akcí propadal neúměrně do pasti strachu, nikdy by se do jednotky nedostal. O lidech pracujících v elitních komandech se říkalo, že jsou psychicky narušeni, neboť mají snížený pud sebezáchovy. Norman o tomto názoru moc dobře věděl a nemohl mu upřít jisté racionální jádro, byl ale za takovou vlastnost přírodě vděčný. Strach totiž zabíjel minimálně stejně často jako přehnaná odvaha - a dost možná ještě častěji.

Deb po jeho pravici přikývla. Norman stiskem dlaně aktivoval emitory antipaprskového silového pole a rychle se vyřítil vpřed. Jeho tělo se ve vzduchu slabě rozmázlo, obklopeno lehce mrholícím světélkováním štítu. Řítil se rovinou kupředu, na prsou svíral odjištěný crasher a byl připraven při sebemenším náznaku nebezpečí vypálit od oka. Znamenalo to bezpečně zasáhnout cíl, protože všichni, kteří se do komanda dostali, dokázali likvidovat střelecké cíle na základě pouhého odhadu, nikoliv pečlivého míření. Hnal se vpřed a stavení před ním nabíralo na rozměrech.

Byla to obrovská hala, dlouhá dobrých padesát metrů, jejíž našedivělá zeď byla lemována úzkým pruhem dlouhých obdélníkových oken. Dveře tu byly jen jedny, přinejmenším v té části stavení, kterou měl Frank na očích. Odsud zblízka už komplex nevypadal jako sestavené obdélníčky hraček. Vše, co tu bylo vybudováno, bylo obrovské a bytelné - a bylo to taky perfektně čisté.

Jsou dobří, usoudil Norman. Opravdu dobří. Přinejmenším čistotní. V podnebí přeplněném dešti a bouřemi by byl čekal cokoliv, jenom ne takto perfektní úklid. Obyvatelům komplexu musí na jejich životním prostředí zatraceně záležet. Odstraňovat denně nánosy špíny a bahna musela být nadlidská práce, a ačkoliv se v daném případě slovo nadlidský dalo použít jen v přeneseném slova smyslu, bylo nesporně na místě. I když bylo všude mokro, jeho podrážky na dokonalé rovině ani nezamlaskaly. Norman samozřejmě věděl, že materiál, po kterém běží, sám vodu vstřebává a odvádí ji kamsi do hloubkové kanalizace. Nicméně to mohlo fungovat právě jen pro vodu, těžko ale pro bahno. Museli to dnes už aspoň jednou umýt, napadlo ho. Docela určitě - a velmi nedávno. Nic by za to nedal, kdyby k úklidu došlo v době, kdy jednotka cestovala dolů mezi skalisky. Vzhled okolí tomu napovídal.

Doběhl až ke zdi a zarazil se o ni zády. Silové pole se mihotavě roztáhlo a vytvořilo kolem jeho těla načechranou bublinu. Koutkem oka spatřil, jak Deb mizí za hranou stavení, nevěnoval tomu pozornost a rychlými kroky přeběhl ke dveřím. Ani jednou se od jeho bot neozvalo zamlaskání. Koordinátory pohybu, vpletené do jeho svalové tkáně, zajistily beze zbytku tichý průběh chůze - protože jednotlivé kroky byly nelidsky, strojově přesné a zároveň i tanečně ladné, zkrátka takové, aby Norman sice rychle přeběhl požadovanou vzdálenost, ale zároveň se nevystavil riziku vyzrazení hlukem. U dveří se zastavil, pohlédl na jejich desku a poodstoupil o krok dozadu.

Byly to bytelné dveře. Deska byla zhotovena z kovu a měla krémově bílý nádech, po němž se ve spodní polovině obdélníku honily šmouhy do barvy zapité špíny. Povrch sám o sobě byl protkán slaboučkou pavučinou tisícovek klikatých linek popraskaného laku. Linie se sbíhaly v dlouhých kruzích ke straně desky, do míst, kde blikal kódový zámek. Norman nepředpokládal, že by se mu podařilo dveře vyrazit. Nebylo to pravděpodobné, už proto ne, že jejich vzhled napovídal o abnormální pevnosti a odolnosti. Nemohl se tedy spoléhat na vlastní fyzickou sílu a nespoléhal se ani na posilovače svalů. Cestu dovnitř si budu muset otevřít radikálnějším způsobem, usoudil. Pouhé schopnosti mého těla na to nestačí.

Mrknul na kontrolku dobíjení crasheru a ujistil se, že může kdykoliv střílet. Poté vytáhl intenzitu paprsku k polovině stupnice a poodstoupil o další krok. Vystřelit ale nemusel. V okamžiku, kdy pokládal prst na spoušť, dveře zahučely a deska pokreslená hustou pavučinou odjela do strany.

Ne dále, než na dosah ruky, vynořil se před ním z nitra stavení altaiřan. Byl o hlavu větší než Norman a byl také notně překvapený. Oválná hlava porostlá řídkou srstí kratičkých štětinek udělala na dlouhém krku oblouk a altairské oči, nelidsky veliké a nezvykle barevné, zůstaly paralyzovaně civět na to, co před sebou uviděly. Altaiřan byl oděný do širokého pláště namodralé barvy, po němž, od límce až nad kolena, stékaly vlnité pásy kýčovitě strakatých pruhů. Vysoké boty bytosti blýskavě zářily čistotou a jejich horní část dosahovala opět tlustých kolen.

Altaiřan cosi nesl. V pravici svíral podlouhlou krychli s jediným držadlem, kolem něhož se obtočily tři tlusté a hadovité prsty. Bedna se mírně kývala nad zemí od strany ke straně, stejně tak, jako i celá paže. Zbytek těla se proměnil v nehybnou skálu, natolik překvapenou a zaskočenou, že nebyla schopna sebemenšího náznaku akce. Nevědí o nás, pochopil Frank. Překvapil jsem ho, vůbec o mně neměl ponětí. Vážně to není vojenský objekt. Jsou to ubožáci.

Zdvihl crasher a bez náznaku varování vypálil. Paprsek zasáhl altaiřana mezi oči a v mžiku oderval větší část lebky. Krev promíchaná s rozsekanými částečkami kostí explodovala do dlouhého proudu, který prolétl do nitra stavení a rozcákl se o protější zeď otevřené místnosti. Rám dveří ovšem ušetřen nezůstal. Rozprášená hnědožlutá mlha omítla krémově bílou na plynovitou tříšť miliónů kapiček, mezi nimiž protékaly hustší stroužky. Ozvalo se rachotivé prásknutí. Bedna vyklouzla bytosti z prstů a vykutálela se ze dveří ven. Norman jí uhnul, tvrdým kopancem vrazil mrtvolu do stavení a rychle překročil práh.

Místnost, do níž vstoupil, byla směšně malá. Její rozměry kontrastovaly s objemem budovy více než zřetelně - byla to krychle s délkou strany maximálně tří metrů a byla téměř úplně prázdná. Kdesi napravo ode dveří visel ve vzduchu na polštáři levitátorů maličký stolek, k němu byla přisunuta obyčejná židle a nad jeho plochou se vlnil holografický terminál. To ale taky bylo vše. Strohou čistotu stěn rušilo pouze maličké okno kdesi nad Frankovou hlavou - a samozřejmě, další deska dveří, ústících kamsi hlouběji do obydlí. Jakákoliv další výbava chyběla.

I tady bylo perfektně čisto. Stěny tu zářily bělobou, a o to více se na nich nyní vyjímala krvavá spirála rozpíjejících se zbytků nacupované a rozmetané tkáně. Spirála sama měla rozsah dobrých dvou metrů a její ramena se dotýkala stropu, na němž se plazily její zbytky. Po jediný krátký okamžik civěl Frank na odkapávající kousíčky masa. Jednou, v počátcích své práce pro armádu, vlastně ještě v dobách, kdy byl malé a naivní dítě, ukázali mu jeho vyučující obraz sestavený superinteligentní entitou. Byl to slavný obraz, starý mnoho stovek let, a byl tak známý právě proto, že byl pokládán za první umělecké dílo, sestavené bez výhrady umělou myslí. I základem tohoto obrazu byla spirála. Hýřila celou škálou duhových barev a ačkoliv byla sama o sobě dvojrozměrným dílem, budila silný pocit hlubokého prostoru. Její ramena se stahovala do nitra barevné desky, kamsi do nezměrných hlubin, a Norman se pohledem na tento výtvor cítil tehdy absolutně uchvácen. Díval se na něj dlouhé minuty, stále klouzal po jednotlivých odstínech nadpozemsky dokonale sestavených barev, dokola a pořád dokola se vracel k jednotlivým detailům ve snaze pochopit, co dává právě této abstraktní podívané takový neuvěřitelný a nepřehlédnutelný náboj estetické dokonalosti a krásy, a ačkoliv na to přijít nedokázal, nemohl od té podívané odtrhnout oči. O něco později mu učitelé obraz zase sebrali a pokoušeli se zjistit, jak na jejich žáka dílo zapůsobilo, čím a proč. Na tu první otázku Norman odpovědět dokázal, po chvíli váhání nakonec i na druhou... ale na třetí jim odpověď zůstal dlužen.

Podstatná byla ta spirála. Teď ji tu viděl znovu, a ačkoliv měla s esteticky dokonalým dílem pramálo společného, cesty asociací jsou někdy více než podivuhodné. Umělecké dílo, pomyslel si Frank. Skutečně. Podívejme, co dokáží zbraně. I válka sama o sobě může být uměleckým dílem.

Ta myšlenka ho pobavila. Překročil mrtvé tělo rozpláclé na podlaze místnosti a dával si pozor, aby nesmáčel podrážky bot v rychle se zvětšujících kalužích hnědožluté krve. Netoužil za sebou dělat stopy, to mohlo být nebezpečné. Norman se vyhýbal krvi instinktivně, za dobu svého působení v jednotce už získal určité návyky, které mu vešly do podvědomí. Neuvažoval nad tím, dělal to prostě automaticky.

Zamával dlaní nad senzorem po pravé straně druhých dveří. Otevřely se okamžitě - nebyly číselně kódovány - a Frank překročil práh, aniž by si hleděl pod nohy. Podrážky mu hlasitě zamlaskaly.

"Zatraceně!" sykl. Krev byla všude. Celá podlaha pětimetrové místnosti byla potřísněna dlouhými cákanci. Uprostřed, mezi zarovnanými řadami úzkých stolů, stála Deb. Upírala na Franka své nevinné oči a byl to vskutku fascinující pohled. Stejně jako kdykoliv jindy, i teď se v její tváři zrcadlila dětská čistota, kombinovaná s ryze dívčím půvabem. Panenky jí v očích svítily jako ohníčky. Tím ale její maska neobvyklé krásy končila. Po tvářích, oděvu, rukávech i dlaních stékaly jí jemně nacupované žlutohnědé kousíčky tkáně, další cucky lepily její vlasy do navlhlých proužků a tiskly je k čelu. Crasher mířil hlavní k zemi a cosi od něho mlaskavě odkapávalo.

Norman přejel po její siluetě očima a spatřil zbytky načechraného altairského masa, mokvajícího dívce u nohou. Panebože, napadlo ho. Jak to ta Deb dělá? Je možné, že v ní skutečně není jediná emoce, ani náznak, maličký zbyteček citu? Nepřipadalo mu, že by jí to všechno nějak pohnulo. Jako stroj, řekl si v duchu. I droid by se tvářil otřeseněji než ona. Panebože.

Deb zdvihla obočí a udělala drobný úkrok stranou. Spolu s tím se pohnul i nevýrazně třpytivý oblak silového pole, obklopující její tělo.

"Práce na hovno, Franku, že?" řekla jen.

Norman pokrčil rameny a okamžik mlčky civěl, jak si dívka stírá altairskou krev z tváře.

"Vážně to nebyli vojáci," konstatoval. "Byli docela bezmocní."

"Jistě," souhlasila.

Frank sklopil hlaveň crasheru a obrátil se k dívce zády. Prošel kolem lesklé desky nejbližšího stolu a otevřel další dveře zamáváním dlaně. Následovalo slabé zahučení a stanul na prahu vstupu do obrovské, několik desítek metrů dlouhé haly.

Materiál tu byl pečlivě vyrovnaný do přehledných řad. Kam jen oko dohlédlo, táhly se linie beden, jakýchsi na sebe naskládaných desek, pytlů, sudovitých kontejnerů i kádí, kdesi až vzadu na druhé straně zahlédl pyramidy uskladněných částí některých druhů místní flóry - těch druhů, které byly prakticky využitelné, ať už pro další výrobu a nebo prostě jedlé... Napravo parkovaly sklizňové automaty, další nástroje se pak vršily na terasovitých patrech sahajících kamsi až ke stropu.

Nebyli to vojáci, řekl si Norman opět. Panebože. Koho to tady střílíme? Přepadli jsme... co vlastně? Výrobní stanici? Sklad? Zemědělskou farmu? Zásobárnu potravin? Nebo všechno dohromady? Není divu, že to bylo tak snadné. Můžeme je tu střílet na potkání jako škodnou, jak by taky ne, když my jsme elitní vojáci a oni... Tady se nemáme čeho bát. Jsme tu v bezpečí právě proto, že oni jsou jenom kolektivem neškodných ubožáků. Krátce zamrkal a pohybem dlaně vypnul energetické pole.

Překročil práh a pohlédl letmo vpravo, když tu se jakýsi stín zřítil od stropu přímo k zemi. Nestačil zahlédnout nic víc. Něco vlhkého se mu rozstříklo po tváři, vlhkého a žhavého, následovala sžíravá bolest a Norman si s hrůzou uvědomil, že nevidí, bolest se v mžiku propletla do posledních kousíčků jeho těla, hrdlo, tváře, rty, to vše jako by hořelo, oči, strašlivě ho pálily oči, které nedokázaly tělu dodávat další obraz, jako by je cosi leptalo a požíralo, potom se v černotě rozsvítily alarmující kontrolky interního počítače, dávající mu na srozuměnou, jak výrazně byla jeho tvář poškozena, a oči tam spatřil ihned na prvním místě se svítící červenou, ty oči, o kterých kdysi Deb řekla, že...

A Norman křičel. Nedokázal udělat nic jiného. Bolest ho naprosto připravila o rozum. Zoufale křičel, odkudsi z dálky k němu dolehl zvuk crasheru, který mu vypadl z dlaně a zazvonil o podlahu, a stále ještě křičel, hlasitě a nelidsky, křičel dokonce i ve chvíli, kdy s překvapením zjistil, že tak strašně bolestivé to zase není. Prudce se předklonil kupředu, poté zalapal po dechu, vydal ten nejzoufalejší výkřik, jakého byl schopen a na to rychle otevřel víčka a ke svému překvapení pochopil, že opět prohlédl. Civěl na cosi téměř dokonale bílého, se slabým nádechem zelené, cosi, co se rozprostíralo odnikud nikam, srdce mu divoce bilo v hrdle, opět chtěl vykřiknout, když tu poznal, že nemá důvod, protože bolesti definitivně odešly. Okamžik ustrnul v nehybnosti a pouze naslouchal svému přerývanému dechu, poté zaostřil obraz, v zelené před sebou uviděl droboučké tečky, schoulil se hlavou až ke kolenům, aby se posléze opět narovnal, a pomalu, nekonečně dlouho se sunul stranou, tak, aby mohl spustit nohy na podlahu.

"Bože můj," sykl a posadil se. "Bože můj, bože můj," opakoval. "Po tak dlouhé době! To není možné, to nemůže být pravda, bože můj, není to pravda."

Srdce mu stále ještě hlasitě tlouklo. Tvář na několik okamžiků položil do dlaní, po chvíli ji ale zdvihl a se slabým zasténáním se postavil na nohy.

"Po tak dlouhé době," zašeptal. Pomaličku, tak nejistě, jako by byl smrtelně nemocen, se doplížil podél bílozelené stěny k zrcadlu. Zůstal stát před jeho stříbrnou deskou, neschopen pohybu, mlčky, bez jediného slova.

Potom hystericky zakřičel.

"Do prdele!" zařval na vlastní obraz a rozmáchl se pěstí. Sklo se nevysypalo, ale s křupavým zapraskáním se rozlámalo do mozaiky ostrých střípků držících po hromadě.

"Do prdele," vzlykl Norman tiše, ještě jednou praštil do zrcadla a poté stáhl dlaň zpět. Bolely ho klouby.

Jeho obraz se na stěně před ním změnil v roztříštěnou karikaturu. Viděl v ní vlastní tvář, pramínky vlasů přetínané prasklinami skla mu stékaly do čela, viděl v ní své obočí, rty, oči... Připadal si neskutečně unaven. Mlčky si prohlížel své ztrhané rysy. Dlouhá doba, říkal si v duchu stále dokola. Je to už dlouhá doba. Nic mne k ní neváže. Koordinátory pohybu, posilovače svalů, interní počítač - to vše je pryč. Zbavil se toho jak jen to bylo možné. Netoužil být dále strojovým nadčlověkem, chtěl se toho prostě jen zbavit, výbavy, vzpomínek, celé té zatracené doby. To už nejsem já, napadlo ho. Ne dnes. Nezůstalo mi po těch časech nic.

Až na ty jizvy, samozřejmě. Nikdy nedokázal sám sobě náležitě zdůvodnit, proč zrovna ty jizvy odmítl nechat ze své tváře vymazat. Neměl k tomu žádný rozumný a racionální důvod. Ty jizvy byly značkou. Svým způsobem stále mluvily, dokonce i dnes. Vymazal jsem téměř všechno. Vymazal jsem úplně všechno, kromě těch jizev.

A očí.

Když je Norman poprvé uviděl, nepříčetně zuřil. Velikost panenek, barva... Tehdy tomu nemohl uvěřit. Barvu považoval za kýč a celou tu zatracenou záležitost za provokaci. Už jen ta modrá sama o sobě jako by přímo vybízela k asociacím s laciným uměním. Reklama na dovolenou na Proximě. Nemohl se tomu nápadu vyhnout, ani po tak dlouhé době. Možná to skutečně byla provokace, ačkoliv tehdy se na něj všichni tvářili velmi nevinně. Faktem zůstávalo, že nedostal na výběr. O tohle překvapení se mu postarala ASA z vlastních zdrojů a on tehdy nevlastnil dostatek financí, aby mohl sjednat nápravu.

Postupem času ty peníze získal, ale zvykl si. Svým způsobem si lze zvyknout snad na vše, napadlo ho. Zamrkal do zrcadla a roztříštěný obraz mu to oplatil. Pěst ho slabě pobolívala.

To je v pořádku... bude to v pořádku. Nemusím se tím zabývat. Bylo to už dobré, úplně dobré. Dlouhou, velmi dlouhou dobu. Vážně se nic neděje, tohle byla náhoda. Konečně, všichni elitní vojáci mívali po válce problémy. To je normální. Časem se to vymaže... časem...

Jenže od války uteklo již jedenáct let.

*

Teprve když si oblékal košili, spatřil, že se o zrcadlo poranil. Nahoře, zhruba centimetr nad klouby, jeho kůži přetínala nevýrazná, ale přesto krvácející řezná linka. Nebylo to nic vážného a Norman si s tím příliš hlavu nedělal. Krev omyl pod proudem vody, vrátil se k lůžku a pokračoval v zapínání knoflíků.

Když si bral zbývající šaty, sklouzla mu do oka jmenovka. Měl ji na levé straně kombinézy, kdesi těsně nad srdcem. Byla kulatá a v jejím středu se nacházel drobný modrožlutý znáček Armády Sluneční Aliance. Kolem znaku se obtáčela písmena; dole stálo jeho jméno, nahoře pak, výraznější barvou, svítila hodnost. Maličký a zdánlivě bezvýznamný kousek látky. A přesto měl strašlivou cenu. Bůhví, kolik by za tohle byla většina lidí ochotna dát, přemýšlel Frank. Hodně. Více než hodně. Ani mne to nestálo málo - a to jsem ji měl prakticky na dosah. Nicméně laciné to nebylo.

Od dveří se ozvalo zapípání. Norman rychle upravil kombinézu, přešel do vstupní kabiny a odblokoval zámek. Pravici opatrně ukryl za záda, tak, aby návštěvník nespatřil krvavé šrámy.

Byl to Redwick. Norman čekal, že to bude on, protože návštěvy od ostatních lidí bývaly v jeho volném čase nesmírnou vzácností. Do jeho kajuty se obvykle odvážil právě jen Redwick, snad proto, že k jeho postavení měl nejblíže. A snad proto, že měl také za všech přítomných největší dávku drzosti.

"Už jsou tady, kapitáne," řekl Redwick.

"Kdy?"

"Před pěti minutami prošli hyperprostorem."

"Rozrůstá se to, že, Redwicku?" konstatoval Norman pomalu. "Začíná tu být přelidněno. Nu... měli jste mne zavolat, jak to jen začalo. Potřeboval jsem ten spánek, ale v žádném případě jsem jím nechtěl suplovat služební povinnosti."

"Byli bychom to udělali, samozřejmě. Ale neměli jsme k tomu důvod. Byla to jen rutina. Ostatně, ASA byla pro tentokrát jen pasivním divákem."

"Vím. Přesto jste mi měli zavolat. A i teď by to stačilo. Nemusel jste se obtěžovat vlastní návštěvou v mé kajutě."

"Není nad osobní jednání," řekl Normanův zástupce pomalu. "Připadalo mi to... zranil jste si ruku, kapitáne Normane?"

"Cože...?" Frank okamžik nechápavě mrkal.

"Ach tohle," řekl. "Nic to není. Rozbilo se mi zrcadlo."

"Radil jsem vám, abyste je vyhodil. Zrcadlo je anachronismus - a je nepraktické. Mohl jste si nechat instalovat holografickou imitaci a nebo aspoň reflexívní videostěnu. Ani jedno z toho by se vám nerozbilo."

"Vím, že jste to říkal," odtušil Norman suše. O takovýchto věcech s ním nehodlal debatovat. S nikým ne a s Redwickem ne dvojnásob.

"Lékaři by mohli..."

"Nic to není, Redwicku," řekl důrazně. Proč se na mne ten člověk jenom tak dívá? Zírá na moje jizvy, napadlo ho. Určitě se dívá na mé jizvy.

"Nestarejte se o moji ruku, ano? Vážně to nic není. Samozřejmě děkuji za zprávu. Na můstku budu do pěti minut."

Redwick krátce přikývl. Poté se otočil a bez jediného slova zamířil pryč od dveří.

2. P Ř E D E H R A

________________________________________________________________

Směrem k můstku se táhla jednoduchá struktura několika málo chodeb a gravitačních výtahů. Existence zdviží kontrolovaných gravitory byla na palubách lodí prakticky ojedinělá. Mělo to své racionální důvody; gravitační pole totiž proniká hmotnými překážkami mnohem snáze, než kupříkladu neutrina, a vytvořit bezpečné stínění pro celý vnitřek lodí odjakživa bylo těžkým oříškem. Pokud v podmínkách typické planetární tíže nehrálo drobné narušení gravitace žádnou roli, v umělé tíži mezihvězdných plavidel se poruchy vyvolané takzvanými nelineárními gravitory projevovaly mnohem drastičtěji. Výtahy v nitrech vesmírných plavidel tedy bývaly vybavovány klasickými mechanismy nikterak nesouvisejícími s gravistikou - a to platilo nejen pro lodě Sluneční Aliance. Bylo to pravidlo obecně platné v celém prostoru Druhé Interstelární Dohody.

Výjimku tvořila pouze speciální plavidla - vládní a diplomatické dopravní prostředky a samozřejmě špičkové lodě armádní. Zajistit nutné gravitační stínění bylo i pro nejschopnější inženýry těžko splnitelným úkolem, a v závislosti na tom to bylo také náležitě oceněno. Armáda, stejně tak jako diplomacie, si to mohly dovolit. Výtahy samy o sobě byly samozřejmě jen okrajovým příznakem technické vyspělosti plavidla. Podobné nepsané zákony se vztahovaly na gravitační stínění jako na celek, ale kupříkladu i na výbavu superinteligencemi a dalšími umělými mozky špičkových tříd. Podle oficiálních údajů vlastnila diplomacie Sluneční Aliance padesát plavidel třídy 1A, tedy těch nejluxusnějších, a dalších sto se skrývalo pod označením 1B. ASA měla ve svém držení šestnáct křižníků 1A a dvacet 1B, CPSA vykazovala čísla srovnatelných hodnot. Reálná situace byla samozřejmě o něco příznivější - z obav před negativními reakcemi občanů Sluneční Aliance bývaly tyto údaje mírně podhodnocovány -, ale přesto byla vypovídací schopnost oficiálních čísel poměrně dobrá.

Loď, které velel kapitán Frank Norman, patřila do třídy 1C, čímž se sice diskvalifikovala před případným statistickým sčítáním, ale zůstávala stále v té nejkvalitnější špičce. Podmínky pečlivého gravitačního stínění, vlastnictví rozsáhlé sítě špičkových inteligencí a počítačů i přítomnosti superinteligentního mozku tento křižník splňoval bez výhrad.

Normanovi cesta na můstek zabrala o něco více času, než předpokládal. Neopustil kabinu ihned. Jen minutu poté, co Redwick odešel, začal se Frank starat o drobné zranění na pravici. Mrzelo ho, že si této věci jeho podřízený všiml. Norman netoužil ventilovat před lidmi pracujícími pod ním své problémy. Nerad probíral své osobní věci s kýmkoliv a v případě nižších vojáků mu to připadalo zvláště nepatřičné. Pokud šlo o Redwicka, měl k tomu ale ještě další důvod. Kapitánův zástupce byl občas až nemístně zvědavý, a ačkoliv to pečlivě tajil, Norman cítil, že každé odhalení vlastního nedostatku působilo Redwickovi jakousi vnitřní škodolibou radost. Mohlo to ostatně z perspektivního hlediska být i nebezpečné; Redwick byl totiž až chorobně ctižádostivý.

Po počátečním rozladění z faktu, že posádka jednala za jeho zády a neinformovala ho o rozšíření zdejšího kontingentu s běžnou včasností, přestal nad tímto problémem Frank příliš hloubat. Konečně, Redwick měl pravdu, když řekl, že jde pouze o rutinu. Přílet dalšího obřího křižníku byl pro lidi na můstku skutečně jen divadlem a nevyplývaly z něj pro zúčastněné zaměstnance ASA žádné povinnosti. Zatím ne. To, co se odehrálo, bylo pro tuto chvíli opravdu jen zajímavou podívanou a ačkoliv Norman věděl, že průchod hyperprostorem bývá provázen jevy esteticky více než obdivuhodnými, viděl něco takového již tolikrát, že to pro jednou mohl oželet.

U výtahů, těsně před gravitační clonou silového pole, doběhl Normana mladičký voják. Frank mu odhadoval dvacet let. Možná devatenáct, soudil. Zvláštní, že se vůbec do posádky dostal. Tohle je příliš vážná záležitost, aby na ni ASA posílala děti.

Už ve chvíli, kdy ho ta myšlenka napadla, poznal, že je to nesmysl. Pamatoval si doby, kdy pro Armádu Sluneční Aliance udělal takové věci, o jakých se nemluví nikoliv proto, že by to bylo netaktní, ale proto, že o nich nikdo hovořit nedokáže. Tehdy mu bylo méně než vojákovi, který teď stál před ním. Docela určitě méně, i když ne o mnoho. A patřil tehdy k té absolutní špičce.

"Pilot Hicks, pane kapitáne," vychrlil ze sebe voják. "Rád bych s vámi hovořil."

"Spěchám na můstek," odtušil Norman.

"Pouhou minutu, kapitáne," řekl naléhavě voják.

"Dobře, Hicksi. Máte minutu."

"Patřím do druhé pilotní sekce místní flotily a vlastním pilotní osvědčení první třídy."

"Všichni piloti v tomhle systému mají osvědčení první třídy," konstatoval Norman. "Není to pravda?"

"Ano. Ovšem."

"Konečně, jiní by ani neměli šanci se sem dostat, nemyslíte, pilote? Tohle je pro Alianci prestižní záležitost."

"Ovšem," zopakoval Hicks. Nervózně přešlapoval na místě.

"Dobře," přikývl Norman krátce hlavou. "K věci, ano?"

"Doslechl jsem se, že místní armádní velení zvažuje pilotované snímkování oblasti."

Frank se zamračil.

"Doslechl jste se? Odkud to víte, vojáku?"

"Já..."

"Odkud to víte?"

"Říká se to."

"Dobře, nechme toho. Dovolím si hádat, ano? Chcete mne požádat o tuhle práci. Nemýlím se?"

"Rád bych to byl já, pane kapitáne."

"A proč si myslíte, že bych vás měl vybrat? Zrovna vás?"

"Protože jsem dobrý," řekl Hicks sebevědomě. "Opravdu jsem dobrý, věřte mi. Mám osvědčení..."

"... první třídy," dokončil za něj Norman. "Vím. Další důvody?"

"Protože...," voják se na okamžik odmlčel. "Myslím, že tím mohu být Alianci ku prospěchu. Věřím tomu."

"Altaiřané lety nad oblastí nepořádají již notnou dobu. Víte proč?"

Voják krátce přikývl. Věděl to. Normana jeho odhodlání poněkud obměkčilo, i když ne příliš.

"Lety nad oblastí končí obvykle katastrofou. Uvědomujete si to vůbec?"

"Nemáme to přímo potvrzeno," řekl pilot.

"Altaiřané zdokumentovali desítky případů."

Hicks krátce zamrkal.

"Jsou to altairské zdroje, pane kapitáne. Ne naše."

"To vůbec neznamená, že jsou horší, než by byly ty naše, kdybychom je měli. Ostatně minuta už vypršela. Skončíme to, ano?"

"Mohu s tím letem počítat, pane kapitáne?" naléhal Hicks.

Frank rychle pokrčil rameny a obrátil se k silové cloně stínění.

"Nepotvrdil jsem vám, že chystáme pilotované snímkování."

"Ale..."

"Ale vaši žádost vedu v patrnosti," řekl rychle a vykročil kupředu.

*

"Ještě jsou zhruba dvacet hodin cesty od orbity," odtušil Redwick. Norman to viděl. Viděl to na sérii kontrolních obrazovek, po kterých byly vytištěny sloupce čísel, znaků i linie grafů. Samotný informační výstup nepatřil mezi lidská díla. Ti, kteří byli přítomni v kabině můstku, se o něj nezasloužili ani v nejmenším; to, co teď lidé četli na monitorech, bylo prací umělých inteligencí. Byla to rutinní práce, a pro nebiotické mozky to byla práce směšná.

"Kdy přišli? Přesně?"

Redwick pokrčil rameny.

"Lorie?" řekl.

"Začátek hyperspaciálního skoku lze stanovit na třináct hodin patnáct minut palubního času," zazvonil kabinou dívčí hlas. "Konec manévru na třináct dvacet jedna."

Tedy zhruba dvacet minut, odhadl Norman. Poodstoupil o krok dozadu, směrem od informačního panelu, a proběhl zrakem po kabině. Bylo tu patnáct lidí. Patřili k nim radisté, navigátoři, ale i vojenští analytici, specialisté na armádní vyjednávání, profesionální překladatelé - kteří mimochodem vůbec nebyli nezbytní, umělé inteligence dokázaly s hlavními altairskými jazyky pracovat stejně dobře a možná i lépe - a samozřejmě, byli tu vyšší armádní důstojníci a byl tu kapitánův zástupce Redwick. Ovšem, a byla tu Lorie. Byla cosi jako neviditelný duch. Nepatřila k lidské posádce a Norman ji nemohl zahlédnout, protože neměla tělo, alespoň ne v klasickém slova smyslu. Ale byla tady. Frank cítil její přítomnost každým kouskem své duše. Neomylná Lorie. Mnohokrát se přistihl, jak hledá v jejích slovech protiklady a nebo aspoň nepřesnosti. Zatím neuspěl. Možná nehledal důsledně a možná je ani najít nemohl. Ale byla to inteligentní bytost a Norman věděl, že jako taková i Lorie se může mýlit.

Nahoře, nad hlavami lidí, sklánějících se k zářícím pultům s holografickými obrazovkami a monitory, svítila namodralá záře světa, k němuž byli přizváni. Gigantický srpek teď ze sebe ukazoval více než polovinu. Dlouhá a perfektně rovná linie terminátoru po té neuvěřitelně obludné kouli vykrojila dlouhý a ladný oblouk, přes jehož rozhraní se vlnily načechrané víry dlouhých a roztahaných mračen či bublajících beránků. Většinu podívané tvořily oceány. Norman věděl, že v tomto světě představují zhruba tři čtvrtiny povrchu. Ne snad, že by se o zdejší planetu zajímal už dříve. Alfa Fénixe sama o sobě patřila k periferii a o celý systém se v rámci jednání o Dodatcích ke Druhé Interstelární Dohodě vedly urputné boje jenom proto, že na povrchu jedné z planet prokazatelně chátraly trosky prastarých a opuštěných měst. Archeologická záležitost. Ale taky nic víc. Poté, co svět připadl Impériu, přestalo se o něm v Alianci prakticky mluvit. A dalo se předpokládat, že tato ztráta lidské vyjednávače ani příliš nepálí. Byla to periferie a ze strategického hlediska neměla valný význam.

Což platilo ještě před třemi týdny, ne ale nyní. Norman zíral do planetární modři, nenápadné a tak bezvýznamné na první pohled, potom zdvihl hlavu výše, a nad místy, kde se atmosféra světa rozpíjela do nicoty, uviděl jasnou tečku. Další spatřil o kousek dál, další ještě o kousek... některé byly více než jen pouhé tečky. Nejbližší imperiální plavidlo zahlédl jako nepravidelný obdélníček. Lodě vlastní flotily mu připadaly jako detailně propracované hračky. Norman se v těchto světélkách orientoval. Vyznal se v nich velmi dobře, protože měl špičkový smysl pro orientaci - a protože jejich aktuální rozmístění na obloze mohl uvidět i s vysvětlivkami na nejbližším holografickém monitoru.

"Sjednocené Imperiální Ozbrojené Složky. Kolik tu tak mohou těch vojáků mít, Redwicku?" řekl pomalu. "Udávají kolem tří tisíc."

"Nevěřte tomu, kapitáne. Bude jich minimálně dvakrát tolik."

"Taky si myslím," přitakal Frank. Redwickova přítomnost mu lezla na nervy. Neměl ho rád. Od první chvíle, kdy se s tímto člověkem potkal, ho Norman neměl rád. Možná ví o způsobu, jakým jsem tohle místo získal. Franka to napadlo nespočetněkrát. Věděl, že to nebyl velký úplatek, protože v jeho prospěch hovořily testy fyzické způsobilosti a testy IQ. S psychologickým profilem to ale bylo horší. Norman vždycky považoval svoji psychiku za osobní problém a netoužil ji s nikým příliš rozebírat. Ale to, čeho se účastnil nyní, byla pro Alianci zatraceně prestižní záležitost. Nebýt těch peněz, nikdy by se sem nedostal. Frank nedokázal pochopit, proč o tu práci tolik stál, zvlášť po těch letech, kdy se altaiřanům vyhýbal jako čert kříži. Ale ač to bylo jemu samému záhadou, mělo toto místo pro něj zásadní důležitost, absolutní prioritu. A proto, poprvé a pravděpodobně i naposled ve svém životě, Frank někoho podplácel.

Třeba o tom opravdu Redwick ví. Ale pokud tomu tak bylo, nedával to na sobě znát. Nikdy a ani v minimálních náznacích. Norman to konečně nepovažoval za příliš pravděpodobné. Jenže Redwick dával najevo jakýmsi pasivním způsobem, přízvukem své řeči, chováním, celkovým vystupováním v posádce, že by flotilu dokázal řídit lépe než on. Norman to dobře cítil a cítil také, že se jeho podřízený nemůže dočkat, až sám získá podobné místo. Určitě o tom úplatku neví, napadlo ho náhle. To by tu informaci už dávno použil.

Jedna z hvězdiček se právě vyšplhala nad atmosféru.

"Zkusme se na to podívat blíže, Redwicku," řekl pomalu. "Na to, jaké jsou ve hře figury. SIOS je samozřejmostí. Támhle, támhle... ta loď nad obzorem, vidíte? A támhle... Altaiřané by mohli spálit povrch planety na uhel, kdyby se jim zachtělo. Směšná modrá, ne? Smazali by ji za pár minut, na to nás nepotřebují.

A jsou jednotní, což se o nás říci nedá. Altaiřané mají systém ve všem. Cokoliv dělají, má pro ně jasná a srozumitelná pravidla, a kdokoliv se takové hry účastní, zná taky přesně své místo a svoji cenu. Jenže lidé takoví nejsou.

Už pokud jde o Impérium, je tu pěkný zástup. Jenže tím bohužel celá věc nekončí, a jsme to zrovna my, kdo do celé věci vnáší nejenom chaos, ale kdo si zároveň dělá i ostudu. Kdyby se problémem ze strany Aliance zabývala jen ASA, bylo by to jenom ku prospěchu. Naše lodi jsou nad celou severní polokoulí, támhle, tam, dokonce až tady dole, u rovníku. Spojové satelity máme všude, i když nám Altair nabídl vlastní komunikační linky. Zvládli bychom tuhle situaci bez problémů a důstojně, vždyť jsme tu byli pro SIOS solidními partnery! Ale od téhle chvíle je to ze strany Aliance šaškárna. Kdeže jsou?"

Zaváhal.

Redwick natáhl ruku.

"Ach ano," přitakal Frank Norman znechuceně, "už je vidím. Se vší parádou. Sedm lodí včetně velícího křižníku CPSA. Zůstává z toho rozum stát. Já samozřejmě chápu, že válka je dávno za námi. Chápu taky, proč se civilní policie stará stále o více a více věcí, zatímco armáda chátrá. Ale proč, proboha, posílají Centrální Policii Sluneční Aliance tam, kde jde o čistě vojenský projekt?! Budeme se tu handrkovat mezi sebou a altaiřané se nám vysmějí."

"Ovšem," souhlasil Redwick. "Myslím, že už teď nás mají za blázny. CPSA je mocná instituce, bohužel. Tohle je toho důsledkem."

"Jenže co si od toho slibují?! Chtějí tu někoho honit? Zatýkat? Hledají teroristy a nebo se domnívají, že se tady skrývá někdo, koho marně stíhají celá léta napříč Aliancí? Na altairském světě?! V místě, které je přehuštěné armádami a kde není jediný civilní zaměstnanec?! Bože!! Tohle je přeci vojenská akce."

"Myslím, že tu jen chtěli být. Chtěli být u toho, protože vytušili, že se tentokrát může hrát vysoko."

"Obávám se, že máte pravdu, Redwicku. Kolik jich přišlo? Víme aspoň tohle?"

"Tisíc policistů, podle všeho."

"Tisíc!" vykřikl Norman.

"Jsou to nepřesná data. Víc zatím nevíme."

"Nespojili se s námi?"

"Ne, zatím nikoliv."

"Tak to uděláme sami. Postarejte se o to, Redwicku, ano? Tohle není nutné řešit na nejvyšší úrovni. Jen nějaké základní informace, zkrátka takové ty věci, které bychom o nich měli nezbytně vědět."

"Zařídím to, kapitáne."

Frank pomalu přešel kupředu až ke kontrolnímu panelu, pak se zastavil, obrátil se a opřel se o něj zády. Díval se nyní do Redwickovy tváře, viděl jeho světlé a na krátko ostříhané vlasy, sčísnuté na pěšinku i jeho vysoké a husté obočí. Redwick byl o hlavu menší než on sám. Možná je ten člověk tak ctižádostivý proto, že je malý, napadlo Normana náhle. Ta myšlenka ho pobavila a částečně mu zvedla náladu. Snad si potřebuje něco dokázat. Redwick? Takový suverén? Možná. Redwick a komplexy. Bože můj, to by už mělo svoji váhu! Zíral před sebe a viděl, jak za se zády jeho podřízeného šplhá ke stropu půlmetrová genově vyšlechtěná květina s desítkami půvabných květů. Pro můstek superkřižníku Armády Sluneční Aliance mu to připadalo nepatřičné. Vyzdobit to tu něčím takovým, to byl naprosto stupidní nápad.

"Mohli poslat KAS, když už to muselo být. Kontrolní Armádní Služba dnes dělá kontrašpionáž, prevenci vojenského záškodnictví, ochranu před armádními výstřelky poškozujícími Sluneční Alianci... KAS dnes není tím, čím bývala za války. Ale k dané situaci má blíž. Mnohem blíže, než Centrální, přinejmenším. Snesl bych je tady spíš."

"Já taky," souhlasil Redwick. "Ale máme tu CPSA, nedá se nic dělat."

Norman zdvihl obočí.

"Tak dobře. Víme o nich vůbec něco, Redwicku? Cokoliv? Složení velení? Třeba jen jména, která nám nic neřeknou? Můžeme je pak najít v databankách."

"Zeptejte se palubní superinteligence, kapitáne. Ta má k dispozici průvodní dokumenty, které nám před příletem CPSA přišly."

Frank pokývl hlavou.

"Lorie?" řekl.

"Ty doklady jsou velmi mlhavé, kapitáne Normane," řekl půvabný dívčí hlas. "Mnohem víc, než bychom mohli čekat. Většinu z nich jste viděl."

"Vím. Ale ne všechny. Jména jsem tam nenašel."

"Žádná tam nejsou. Žádná až na jedno. Známe identitu vrchního kapitána."

"Ven s tím," řekl Norman. "A pokus se vyhrabat mi o něm něco z databank."

"Už jsem to udělala. Mohu vám údaje poslat do pošty, budete-li si to přát."

"Ovšem, že si to budu přát. Jak jen to bude možné, ano? A teď spusť."

"Flotila CPSA sestává ze sedmi lodí," řekla melodickou intonací Lorie. "Naše odhady činí zhruba sto až stopadesát policistů na loď. Identifikaci jednotlivých kapitánů nám CPSA dosud nezaslala. Identifikace vrchního kapitána flotily CPSA se omezuje jenom na jméno. Je to kapitánka paní Debra Crawsonová."

Norman ucítil, jak se s ním vše zatočilo. Na okamžik se mu udělalo nevolno, tak rychle a nečekaně, že to nedokázal dostatečně zakrýt. Před očima mu zatančily hvězdičky a obraz kabiny se v jeho mozku rozmazal. Může to být shoda jmen? Skutečně? Nevěřil tomu. Nevěřil tomu ani v nejmenším. Zatraceně! hučelo mu hlavou. Opět se mu udělalo zle.

"Do prdele," řekl tiše.

"Jste v pořádku, pane kapitáne?" pronesl Redwick odměřeně.

"Můj bože," vzlykl Norman. Vše se s ním stále ještě točilo.

"Znáte paní kapitánku Crawsonovou, kapitáne Normane?" ptala se Lorie. Ačkoliv nebyla ze své podstaty schopna škodolibosti, Norman by byl mohl přísahat, že ji v jejím hlase slyšel.

"Ano," řekl tiše. "Myslím, že znám."

Odrazil se od pultu a opatrně udělal krok dopředu.

"Vážně jste v pořádku, kapitáne?" ptal se Redwick.

Norman se už vzpamatoval.

"Spojte se s nimi, jasné? Jak jsme se dohodli," řekl a rychle zamířil ke dveřím. Zastavil se až ve chvíli, kdy se jejich deska zavřela za jeho zády.

"Do prdele," řekl znovu.

*

"Dal jste si na čas, Tomasi," řekla Deb Crawsonová.

Tomas Fox, zástupce vrchní kapitánky CPSA - a zároveň cosi jako její neoficiální poradce -, překročil práh terasy a omluvně zdvihl ruce dlaněmi vzhůru.

"Mrzí mne to, paní kapitánko. Skutečně. Měli jsme jisté problémy pokud jde o ono jednání s ASA. To, co si vyžádali... však víte."

Deb se obrátila tváří přímo ke dveřím a spatřila svého zástupce v mdle bílém světle místního slunce. Paprsky pronikaly na terasu obrovskou klenbou imitace skla a rozmazávaly se na našedivělých zdech do dlouhých stínů.

Terasa byla z poloviny zahradou. Květiny tu byly všude, ovšem zároveň ve vkusné míře. Vyšší, dlouhé zelené stvoly mutované trávy, zakrývaly nejméně metr vysoký pás vzdálené stěny. Směrem od nich, kamsi ke středu prostor, se táhly klikaté cestičky drobné zeleně propletené maličkými sněhovými kvítky. To vše končilo v uctivé vzdálenosti od oválných stolů vyzdvižených na neviditelných nohách levitátorů a rozměrných, pohodlných křesel, která automaticky kopírovala podobu lidských těl. Čisté desky stolů svítily jako zrcadla a narušovaly je jen drobné proužky projektorů, které v případě potřeby dokázaly emitovat virtuální monitory holografických terminálů zdejší informační sítě.

Byl to zkrátka příjemný a moudrý člověk, který se minul svojí profesí. Deb ovšem jeho poradní hlas nebrala na lehkou váhu. Na čistě profesionálním základě se mezi nimi časem vytvořilo jakési nepříliš patrné, ale silné pouto osobní důvěry.

*

Síla hlasu Hlasy