Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jaroslav Brodský

Řešení Gama

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Řešení Gama

Řešení Gama

Jaroslav Brodský

Zveřejněno s laskavým souhlasem serveru

http://protikomunisticke.misto.cz

Navštivte jej a přemýšlejte, ať se historie již neopakuje!

Stůl už není kulatý a rodiny nesedají kolem. Čas není rozdělen

mezi ranní modlitbu a večerní díkůvzdání.

Chléb, který jíme, vzešel na cizím poli dříve, než jsme se

narodili; a než jsme dorostli, ztěžkl v něm prach, přivátý z

bezejmenných křižovatek do nechráněných sýpek.

V noci neodpočíváme, upíra na prsou. Ochranná božstva spí,

zapomenuta k nedovolání.

Není proč sít, když z žita vzchází koukol, není pro koho, když

umíráme nesmyslně uprostřed nesmyslného žití.

Jsme zbyteční. Všechno už bylo rozhodnuto.

Není koho se ptát. Neuvěřili bychom nikomu kromě

spravedlivých, a ty jsme nenalezli.

Tak sedáváme na schodech chrámů. Přes toto znamení se

nepoznáváme.

Kříž na prsou...... A pořád jsme si cizí.

Výstřely, nůž..... Avšak společná krev nás nepojí a cizí rozděluje v

úzkosti.

SOS po větru..... Poselství v rozbité láhvi....

Tak čekáme

na schodech chrámů,

v posluchárnách,

v dílnách,

mladí,

starší,

staří.....

Čekáme na znamení, na které bychom se poznali.....

1

Všechno dobré i zlé začíná vlastně tím, že se člověk narodí. Maminka, duše spravedlivá a katolická, se nikdy netajila svým zklamáním nad skutečností, že porodila mne namísto holčičky, kterou si přála. Uznal jsem tuto svoji chybu teprve značně později, když jsem měl pocit, že se mi nedaří obzvláště dobře, ale to už bylo pozdě. Kladl jsem prý rodičům otázky, které byly pro dítě naprosto nevhodné a vzbuzovaly obavy o můj mravní profil.

V pubertě mě přepadla touha porozumět matce přírodě, protože jsem přestával rozumět matce vlastní. Koupil jsem si několik botanických knížek a ztrácel zájem o fotbal.

Mým prvním opravdovým nepřítelem byl školník na učitelské akademii, který na mne žaloval, že chodím za město se svou nynější ženou. Použil jsem nepěkné formy odvety a zorganizoval proti němu stávku. Střídavě jsme několik dnů nekupovali od něho uzeniny a pak, když začínal rezignovat, jsme je naopak žádali všichni. Protože stará zásoba vuřtů se mu zkazila a novou neobjednal, informovali jsme ředitele, že hladovíme, což bude mít neblahý vliv na náš prospěch.

Před závěrečnými zkouškami poslala Učená společnost česká řediteli akademie dopis, že to se studiem botaniky myslím vážně. Ředitel se ukvapil, svolal do hudební síně profesorský sbor a žáky a prorokoval mi skvělou budoucnost na poli vědy.

To už byla válka a na gestapu tvrdili, že mě naopak čeká budoucnost černá, protože jako městský knihovník půjčuji knihy židům, kteří toho zneužívají a krátí si chvíle v životě, který stejně neměl být dlouhým.

Netvrdím, že mi při výslechu lichotili, ale nezmlátili mě.

Mým druhým nepřítelem byl konzistorní rada Vous, který přednášel náboženskou filozofii. Popuzoval mě tvrzením, že existuje Bůh, a připisoval mu všelijaké legrační vlastnosti. Bylo mi naprosto jasné, že tak činí jenom proto, že je za to placený. Dělal jsem tedy všechno možné, abych mu peníze znechutil. Protože - až na Aničku Kodešovou, kterou doma drželi hodně zkrátka - jsme sdíleli všichni odpor k božské autoritě, povstávali jsme hromadně a salutovali, kdykoliv pan rada vyslovil jméno Ježíš.

Ten člověk byl nezmar. Nikdy nic nežaloval a dovolil nám používat argumentace, že Bůh žádný pořádný svět nestvořil a že to teprve čeká na nás.

Ve čtyřicátém třetím jsem se oženil. Udělal jsem to ve výroční den založení Československé republiky a považoval jsem to za výbornou ilegální myšlenku.

A pak, v době, kdy ostatním ještě umíraly děti ve válce, nám se dcerka narodila, a dokonce o trochu dříve. Všichni opravdoví přátelé předstírali, že si toho nevšimli, protože pro vychovatele mládeže je taková věc faux pas.

* * *

Řada známých tehdy odcházela, protože jim gestapo nabídlo buďto dlouhý pobyt v koncentračním táboře, nebo podstatně kratší v krematoriu a vždy na nabídce trvalo.

Válečnou selanku narušila příhoda s popravou dvou mých bratranců, Václava a Karla, kteří projevili zájem o věci, o které - podle příslušných orgánů - se zajímat neměli.

Situace se zkomplikovala hlášením moskevského rozhlasu, že byli oba zajati Rudou armádou při vytahování min v únoru 1943 kdesi u Charkova, takže popravě ušli. Byl jsem tomu rád, neb je lépe bratrance mít nežli nemít. Úmrtní listy však vydány byly, takže se žena Václavova mohla řádně provdat za jiného učitele z Moravy.

A víc a víc se válka chýlila ke konci a to bylo radosti! Nevěděli jsme, kdo u nás bude dříve, zdali ti ze západu, nebo z východu. Nakonec to bylo jedno, byli to stejně Spojenci, Roosevelt si rozuměl se Stalinem, Stalin s Rooseveltem a Churchill patrně rozuměl oběma. Ještě dnes rád vzpomínám na ty slzy štěstí celé rodiny, když jsme slyšeli z rozhlasu, jak o sobě vzájemně říkají jen to dobré.

* * *

A pak jednoho květnového dne skutečně přišli. Od jihu přispěchali k nám ruští kozáci a já jim jel do Karvánek na kole naproti, protože kde by učitel vzal peníze na motocykl! Hned ti z prvého auta seskočili dolů, řekl jsem jen: "Zdrávstvujtě!" a hned jsem se rozbrečel, protože jsem měl takovou radost, že je po válce, až mi to bylo nějak líto. Oni mi na oplátku vzali kolo, naložili je na auto, ten seržant mi řekl, abych mu dal na památku hodinky, a já mu je dal, což obvykle nečiním. A pak jsem se pěšky vracel, okolo proudily kolony vojska, občas některý vůz přibrzdil a já vyhrnoval rukávy a ukazoval seržantům, že už hodinky nemám a že jim je na památku nemůžu dát.

Vrátil jsem se domů asi za hodinu a pravil jsem ve dveřích: " Tak už jsou tady, " - žena

kývala, tchyně taky, malá se pokoušela chodit, a tak jsme ji povzbuzovali a předstírali, že neslyšíme, jak dole pod okny rachotí vozy. Jen občas jsme řekli: "To je dobře, že už je po válce!"

Večer jsme se dívali z okna; vojáci se už rozběhli a pak přišla sousedka a říkala, že už je moc lidí zatčených, že to dělá nějaký výbor, ale že to možná nebude ten pravý výbor, protože jsou v něm dva bývalí udavači gestapa.

* * *

Byl to podivný máj. Zvony vyzváněly na znamení vítězství a dole z oltářů vykrádala armáda monstrance. Po městě chodili jako zlé stíny umazaní důstojníci zpravodajské služby spolu s bývalými fízly a ukazovali prstem. Vojáci na potkání líbali malé děti a znásilňovali jejich matky. Starší děti rozdávaly letáky a děkovaly Rudé armádě za osvobození. A děda Vlach, věřící katolík a komunista, který se modlil celou válku za Stalina, aby nám ho Pán Bůh zachovati ráčil, mi řekl: "Tak jsme se, pane učiteli, přece jen dočkali." "Dočkali dědo," řekl jsem, protože mě nic chytřejšího nenapadlo.

Přes náměstí jel zvolna na kole konzistorní rada Vous. Usmíval se na vojáky, kteří pod kvetoucími kaštany pili nakradené voňavky, protože vodka došla a vína v zemi zpustošené nebylo.

- Ježíšmarjá - řekl jsem si, - že ten pánbu nakonec bude, protože tomu Vousovi i to kolo chrání.

A znovu rachotily bojové kolony, naložené válečnou kořistí ze země, která byla spojencem. Auta s puškami, dámskými šaty, uhlím a vycpanými veverkami ze školních kabinetů pelášila okolo oprýskaných zdí s nápisy: Da zdrávstvujet Krasnaja armija!

Dělníci chodili s bandaskami do továrny a říkali - No nazdar! -, Josef Vissarionovič Džugašvili se díval moudře z každé výlohy, ozdoben svíčkami a děly, a pozoroval, jak jeho děti skotačí po Evropě.

A s ním se dívali i fízlové, kteří se už v nových službách etablovali, kdo to je a jak se jmenuje ten, jenž nedal Josefovi ve svém okně místa, neb tu bylo oprávněné podezření, že takový člověk se z osvobozeni plně netěší a je v budoucnosti všeho schopný.

Děti ve škole mi připomínaly mé mládí a maminčiny stesky, protože kladly otázky, vzbuzující obavu o jejich mravní profil i o budoucnost. Pomlouvaly nehezky armádu a já říkal jen "No, no, to snad ne!" a ony horlivě dokládaly, že ano.

Rozhodí jsem se již v zimě, že toto jaro si definitivně vyřeším otázku vzájemných vztahů mezi spornými rody hub typu Myxacium, Phlegmacium a Inolama; ještě na Silvestra jsem byl přesvědčen, že upřesnění těchto vztahů je pro pokrok lidstva důležité. Teď však mě stále více napadala myšlenka, že je to pitomost a že to nikoho neudělá šťastnějším. Pak jsem uznal, že je nesmysl jenom se dívat kolem sebe, když nic hezkého nevidím, a odjel jsem do Prahy k profesoru Němcovi, který kdysi poslal ředitelství akademie onen prorocký dopis o mé velké budoucnosti. Moc jsem si vážil toho člověka, protože v době, kdy kluci nacističtí se těšili na hostinu v Čechách, on upustil od své kandidatury proti prezidentu Benešovi, aby nebyla narušena jednota národa. A tak Beneš i nadále vládl lidu a profesor Němec vědě. Lichotilo mi, že si přál, abych s ním spolupracoval v botanickém ústavu.

Bydlil Na Václavce č. 7 v malé vilce. Když jsem vešel, nepracoval a seděl v lenošce. A poprvé jsem si povšiml, jak je ten krásný člověk starý.

Řekl mi: "Je konec Jaroslave. Jsem prý zrádce a kolaborant. Nezavřou mne, ale chtějí, abych odjel do Bratislavy. Jsem v Praze nežádoucí." - A byl skutečně velmi starý. - Mluvili jsme poprvé po celou dobu o politice.

Teprve ve vlaku jsem si uvědomil, že mám strach. Strach ze světlé budoucnosti. A odjel jsem k poslednímu zbylému bratranci, který čekal každý den na návrat svých dvou zachráněných bratří od Charkova, neboť rozhlas upozorňoval příbuzné, že se vracejí z východní fronty ti a oni, kteří přežili vojenskou strategii sovětů i ruské přátelství.

Ne, nebyli toho dne ještě doma. Ani příští den nepřijeli. Po dvou letech zjistila repatriační komise v Praze, že jejich jména byla uvedena v listopadu 1947 na nějakém seznamu z nějakého tábora někde v Sovětském svazu. Od té doby už je nikdy nikdo neviděl, kromě jejich otce; když umíral v roce 1949 na rakovinu, chvíli před smrtí se rozesmál a řekl k tetě: "Marcelo, kluci se nám vracejí!" A pak už neříkal nic.

* * *

Přišlo léto. V lesích sbírali lidé houby a ve městech komunistická strana, matka předobrá, rozdávala majetek chudým. Pole a louky, které tu zbyly po odsunutých Němcích, byty a hodnosti, úřady a křesla - poprvé se našla strana, které vnucovala majetek a halasně láteřila na ty, kteří tak neučinili už dříve. Pojď, soudruhu, nečekej a nastav náruč, tohle je tvoje doba, samozřejmě, jsi náš - Stalin nařídil: konec chudoby, všichni se musí mít dobře! Ne, nic za to nechceme, jen tvého hlasu ve volbách je třeba, soudruhu, že smíme dál rozdávat.

Vojáci nenarušovali idylu. Dávno už byli zavřeni v kasárnách, dobojovali, přežili, tak co by chtěli víc? Seděli po celé dny namačkaní v oknech, pokřikovali na děvčata a hladověli po lásce více než po chlebu. Stráže jim zabraňovaly ve výkonu přirozeného práva vítězů a odebrali jim drobnou válečnou kořist, kterou slibili přivézt Natašce. Pak je začaly vlaky odvážet kamsi do stepí.

S posledními transporty se vrátil do Ruska i major Gurvič, lékař a šéf vojenské nemocnice, který nám byl od jara vnucen jako stálý host. Ty první debaty s ním byly zlé. Jednou se strašlivě opil a vypravoval a já jsem ho už nepřesvědčoval, jen jsem zděšeně poslouchal. Byl si jist, že i my se staneme jednou ze sovětských republik. Bylo mi ho líto pro jeho skepsi a on mě považoval za blázna, protože jsem mu nevěřil.

Tak odjeli...

A naivní prosťáčkové spolu s politiky se domnívali, že země byla v jediném roce definitivně osvobozena podruhé.

* * *

Ze stepí přicházeli noví hosté. Bez samopalu, jen tak s kufříkem, jak se na hosty sluší. Chodívali do závodů, do hospod i do kostela. Na univerzity i na schůze pěstitelů drobného zvířectva. - Nebyly to dobré zprávy, které odtud posílali svému načalstvu v Moskvě. Bylo něco shnilého v tomto státě československém. Lidé přijali dary statků pozemských a začali zapomínat na dárce. Teorie třídního boje utonula v nasládlé pěně piva, staří mluvili o počasí a pomlouvali se navzájem, mladí se pomlouváním nezdržovali a využívali počasí. Holčičky nechtěly být Rosou Luxemburgovou, klukům neříkal nic Karel Marx. Národ se dostával zřejmě na scestí. Dávno už se nedíval Josef Vissarionovič z výkladních skříní. Dívali se jen poplašení fízlové.

Blížily se volby. Velkému vůdci všech pracujících Stalinovi nehrozil v Praze pád. Bylo to horší. Tři roky po vítězné válce mu hrozilo zapomenutí.

Diktátory je možno porazit. To je v logice věcí. Je však neodpustitelné zapomínat. V takovém případě se připomenou. Moskva vzala zradu na vědomí a turisté ze stepí vypracovali novou variantu boje. Bylo zbytečné usilovat o nové spolubojovníky, nepodařilo by se to. Bylo nutno vytvořit bojovou formaci z věrných. A když teče do bot, lidé jsou ochotni riskovat a znovu se prát.

Byl jsem v té době ředitelem malé školy v severních Čechách. Tajemníkem krajského výboru komunistické strany se stal Josef Pavel. Bydlil nedaleko školy a neměl jsem ho rád. Koneckonců bylo to vzájemné. Kdysi odešel jako mladý dobrovolník do Španělska pomáhat rudé republice. Byl prý to odvážný blázen. Když prohrál, přijel do Anglie a bojoval v československých jednotkách proti Německu.

Byl to zřejmě bojovník notorický, protože zde zase bojoval za vítězství dělnické třídy, která o to, podle mého soudu, příliš nestála.

Byli jsme na sebe v debatách zlí. Díval jsem se na něho, když mluvil na schůzi. Vždycky jsem měl dojem, že jenom on ví, co chce, ti druzí nic.

Na sklonku roku 1947 už nikdo na jejich schůze nesměl s výjimkou příslušníků strany. V té době však už i největší prosťáček mezi nimi věděl, o co v příštích měsících půjde. Stál jsem tehdy v čele odborové organizace učitelů a profesorů v severočeském kraji. Jen někteří z nich byli komunisté a jejich znalosti byli znalostmi informovaných prosťáčků, ale přesto věděli mnohem, mnohem více než všichni ostatní.

2

Koncem února 1948 rozehrál sovětský režisér Valerián Zorin v Praze ruský balet. Nebylo v něm balalajek, pouze pár tisíc pušek v rukou závodních milicionářů, kterým velel Josef Pavel, a vytřeštěné oči několika miliónů diváků, kteří nechápali, proč ta hra. Bezmocní ministři čekali na akci prezidenta, bezmocný prezident spoléhal na pomoc ministrů. Hrdina od Dukly, generál Svoboda, odmítl prezidentu Benešovi pomoc armády a jen pár bláhových studentů se pozdvihlo, když jejich tátové selhali.

25. února triumfoval Gottwald na Staroměstském náměstí a přísahal věrnost a lásku Stalinovi, který se opět díval ze všech výkladních skříní, jak jeho děti skotačí po Evropě. A s ním se dívali i fízlové.

A kdesi v Moskvě se snad major Gurvič opil.....

* * *

Od přísahy Gottwaldovy mi nebylo dovoleno vejít do školy. Téhož dne večer mi matky některých dětí, které jsem učil, zpívaly pod okny píseň: Teď už máme, co jsme chtěli..... a provolávaly slávu Josefu Vissarionovičovi.

Akční výbory, složené z komunistů i poděšených nekomunistů, převzaly moc ve státě do svých rukou. Vrátní vykopali z úřadu ministry, školníci ředitele, švec Vašek jmenoval primitiva prezidentem krajského soudu, protože bylo třeba soudit zrádce. Zářící Gottwald, Svoboda, Pavel, Smrkovský otvírali bránu Vítězného oblouku na východě, kterou tam kdosi stejně nadšený před sklonkem války na počest gangu postavil. A desetitisíce lidí, jimž hrozil osud Kameněva, volili osud Kerenského.....

V jakési Radě bezpečnosti kdosi zareptal, snad chilský delegát to byl, duše naivní; bylo trochu neshody a delegáti se uklidnili teprve při lunchi.

Zatím mnozí řešili své osudové dilema provazem nebo svítiplynem, podle letory. Zahraniční ministr Masaryk skočil z okna, protože se rozhodí zůstat, nebo byl vyskočen, protože chtěl odejít. V září umírá Beneš a lidé pláčou nebo proklínají, co to připustil. A kdesi za mořem se vkrádá do hlav státníků nesmělá myšlenka, že ten Josef Stalin to možná nemyslí s tou spoluprací v Evropě zcela upřímně a že s ním budou patrně nějaké potíže.

* * *

Akční výbor mi poslal dopis, že má za to, že jsem nebezpečný rozvratník a štváč a že schválí mé zaměstnání pouze v oboru stavebnictví nebo hornictví. Vyložil jsem si to po svém a stal jsem se ve stavebním podniku úředníkem. Napsali do podniku, že jako úředník ohrožuji socialismus, a žádali, abych pracoval manuálně. Pracoval jsem tedy jako kuchař. Protestovali znovu, ale komunisté v závodě přesvědčili úřad, že jsem u kamen pod kontrolou a že na mne dohlídnou.

Přicházeli, ale byli úplatní, a za větší porci masa podávali hlášení, že přestávám být nepřítelem socialismu.

Přišel i ředitel kádrového oddělení, prostý člověk, a požádal mne, abych mu jako inteligent pomohl s projevem na oslavu Leninových narozenin, při kterých pak bez reptání přečetl i slova Ježíšova: "Milujte se vespolek," protože jsem ho ujistil, že to řekl Lenin na sjezdu a myslil tím dělnickou třídu.

Za půl roku si mne zavolal jeden z ředitelů podniku a pravil mi, že má problém. Přednosta plánovacího odboru se prý sebekriticky přiznal, že počty byly vždycky jeho slabinou, a byl ochoten přijmout jiné místo, které bude dobře placené. Takové místo pro něho má a mě požádal, abych druhého dne už nechodil do kuchyně, ale převzal vedení plánovacího odboru. Dodal, že přesvědčil akční výbor, že už nejsem nebezpečný, a vyžádal si jeho souhlas. Tak jsem se stal plánovačem, a protože nikdo nevěděl, co to vlastně potřebuje, hodnotili moji práci kladně.

* * *

Tehdy se v celé zemi budovaly mimořádné tribunály a řádné šibenice.

Padaly první hlavy.

V čele akce stál zeť Klementa Gottwalda, ministr spravedlnosti Čepička. Náměstkem ministra vnitra byl plukovník Pavel, pilný a horlivý organizátor.

Setkal jsem se s ním na verandě restaurace nedaleko místa, kde kdysi bydlel. Přišel v doprovodu dvou mužů, pokynul jim, že si mohou sednout opodál, a přisedl si k nám. To už se vedle naší šestileté dcerky batolil i dvouletý syn.

Pavel vypadal dobře. Nehádali jsme se. Mluvili jsme o dětech.

Před rozloučením řekl: "Tyhle děti už budou žít v lepším světě." "Jsem o tom přesvědčen," odpověděl jsem. A přitom jsme oba cítili, že mezi námi není smíru.

3

Ta červnová sobota roku padesátého byla jasná jako korálek. Ve vzduchu vonělo seno a já odešel po obědě do ložnice, abych se vyspal po noci, v níž jsme dokončovali pro podnik výrobní plán, plný nesmyslných čísel, kde pravdivé byly pouze součty nesprávných údajů.

Chvilku poté vešla do ložnice žena a vzbudila mě. "Máš tu návštěvu," řekla.

Vstal jsem jako opilý, oblékl si pouze šortky a mžouraje proti slunci šel jsem otevřít vrátka u zahrady. Stál tam chlapík mého věku, usmíval se a řekl: "Vezu profesora Kališe do Prahy. Chce s vámi mluvit a čeká ve voze." Kališ se každou sobotu vracel z Bíliny do Prahy a udržoval styk mezi mnou a Prahou v přípravě nového školského zákona, na kterém jsme pracovali již před komunistickým pučem.

"Dobře," řekl jsem, "pojďte oba dovnitř."

"Ne, nechce, aby ho někdo viděl, a já tam také nepůjdu," řekl přátelsky. "Přijďte za ním, auto stojí u kapličky."

"Dobře," pochválil jsem si opět, "natáhnu si tričko."

On se loudal k autu a já jsem si doma natáhl tričko a vzal do ruky cigarety.

"Kdo to je?" ptala se žena.

"Jeden známý z podniku," lhal jsem.

"Má divné oči," dodala. "Je to hodný chlapec," řekl jsem a vyběhl bos za ním.

Ke kapličce nebylo více než tři sta metrů. Doběhl jsem ho v půli cesty a šel po jeho pravé ruce.

"Můžete mi dát oheň?" řekl jsem, protože jsem sirky zapomněl doma. "Rád," řekl a zalovil pravou rukou hlouběji v kapse, vytáhl krabičku, vzal ji do levé ruky a pravou zasunul opět do kapsy.

Zastavil jsem se. Přitlačil mě lehce loktem a díval se na mě.

Řekl jsem: "Vrátím se a převleču se."

"Pojďte," řekl klidně, "doufám, že nechcete být v tom vedru odstřelen na silnici".

Nechtěl jsem a šel jsem mlčky zbývajících několik desítek kroků. U kapličky stálo auto. Široké, pohodlné, na okně nápis: Spolek inženýrů a stavitelů.

Od zdi se odlepili dva muži. Usmáli se, protože venku stálo několik lidí, a pokynuli, abych nastoupil dozadu.

Usedl jsem. Klapla pouta. "Spadla klec, miláčku."

Okno v autě bylo otevřeno, seno vonělo a děda Dolák, bývalý evangelický kazatel odkudsi z hor, na mě zamával hráběmi, jimiž obracel seno, protože měl radost, že je hezky a já jedu na výlet. "Tak ty jsi chtěl vidět Kališe? Dočkáš se, bobku. Už se na tebe těší. I Juppa, Hradil, Veselý. Můžete hned večer udělat schůzi.

Chtěl jsem dát najevo, že se nebojím. " To je vedro," řekl jsem, proto, že se mi to zdálo odvážné."A ještě se má počasí zlepšit," odpověděl a všichni se dali do smíchu a vypadali sympaticky.

"Ty si mi vod prvního pohledu milej," pokýval Kališův šofér, "doufám, že mi nebudeš lhát, to se v lásce nesmí."

Dojeli jsme do Ústí a zabočili ke spořitelně. Chodívali jsme tam často se ženou, více vybírat než ukládat.

Nevěděl jsem, že jsou i tady.....

Sňal mi pouta, vystoupili jsme, kolem byli další čtyři muži. Nastoupili jsme do výtahu.

Páté poschodí bylo oddělené mřížemi.

"Podívej se, jaký má ten kluk krásný nohy, nepouštějte ho k ženským," slyšel jsem za sebou a všichni se smáli.

Vešli jsme do kanceláře. Stůl, židle za stolem i před stolem, psací stroj a obraz Gottwalda se Stalinem.

"Posaďte se, pane řediteli," řekl šofér, "mám jenom pár otázek, doufám, že chytnete nejbližší autobus domů. V kolik že vám to jede?"

"V půl páté," povídám.

Bylo půl třetí. Začal mi klást otázky. Byl vtipný, ironický, nebil mne. Před půlnocí se omluvil, že jsme to dnes nějak přetáhli, a slíbil pokračovat zítra. "Nechtěl byste si provést nějaká cvičení na osvěžení paměti? Vy jste už leccos zapomněl. Poznamenal jsem, že k tomu nemám žádnou chuť.

"Zkuste to," pravil, "to děsně pomáhá. Budete mi za to v životě vděčnej."

Sjeli jsme do sklepa.

Byly tam řady cel, mříže, stráž. Svlékli mě do naha, prohledali každý šev na kalhotách a tričku. Otevřely se pancéřové dveře jedné cely; tři nahaté postavy se zvedly vytřeštěně z betonové podlahy, kde ležely na vlastních šatech.

"Postavte se proti dveřím, těsně k nim a modlete se, aby vám pámbu vrátil paměť. Ráno nám řeknete, jestli to pomohlo. A vy tři zalehnout."

Postavy zalehly, cítil jsem, že se mi dívají na záda. Nad dveřmi byl větrák, a tím proudil horký vzduch. Nic, docela nic mě nenapadlo.

Cvaklo víčko na otvoru ve dveřích a proti mně se objevilo za sklem oko. Dívalo se na mě dlouze, a já si vzpomněl na boží oko v trojúhelníčku na jihočeských božích mukách, na rybníčky kolem a na rákosí.

Lil ze mne pot a šimral mě na nahých kolenou. Ti dva na kraji za mnou se převalovali, ten prostřední spokojeně chrápal. A zase boží oko, rybníky a boží muka.

K ránu bylo slyšet ženský pláč, snad naproti, snad vedle mne, docela tichý, potlačovaný.

Pak kdosi kopl do dveří i u nás, dveře se otevřely, uniforma řekla: "Můžete si sednout:'

Otočil jsem se. Ti tři na mně viseli očima. Řekl jsem: "Ahoj kluci!" Zeptali se: "Kdy tě vzali?"

Sedl jsem si; bylo mi dobře.

"Máš děti?"

"Mám, pravda, dvě a ženu mám."

Ten, co žil na téhle cele obložené dlaždičkami bez denního světla už více než půl roku, měl jenom ženu. Pokusil se s ní překročit hranice a oba je chytli. Byla ve vazbě jinde.

Ten druhý byl obchodník s rybami a prohlásili ho za agenta. Byl vyšetřován už rok; měl tři děti, ale na této cele byl krátkou dobu.

Ten třetí byl zápasník, měl mladou ženu, a když mu ji obtěžoval opilý příslušník tajné policie, dal mu pár facek, a teď' se jich na něho při výslechu vrhalo několik a facky mu mnohonásobně vraceli.

K snídani jsme dostali kávu a chléb. Byla neděle, den Páně, v němž i Bůh prý kdysi odpočíval.

Dva z nás vzali k výslechu. Můj šofér, doktor Bloch, mi řekl: "Chtěl jste zničit to nejcennější, co máme, naše děti. My ale dovedeme být milosrdní. Možná, že budete žít. To záleží na vás. Ale přežijete-li, budete žít nenápadně, jako malá myška v trávě."

Pak mě vyslýchal o podrobnostech zmocňovacího zákona pro ministerstvo školství, na němž jsem spolupracoval. Při výslechu se jich vystřídalo několik; na celu mě odvedli k večeru. Byl jsem hladový a bolela mě hlava, protože jsem nespal.

* * *

Večer kohosi mlátili na cele. Byl to muž až někde na konci chodby. Strašně prosil, aby ho nezabíjeli, že to neudělal.

V takových chvílích se na cele mlčí.

"Jednou je všechny zabiju," řekl zápasník s přesvědčením. Pak vypravoval, jak se seznámil se ženou, a tekly mu slzy. Napadlo mě, že bude mít při vraždění potíže, protože má slabší nervy.

Pak jsme nazí spali. Neměl jsem pěkné sny. Neustále se mi zdálo o velkých myších, které jsem lovil. Střílel jsem po nich, ale byly jako gumové, nedaly se zabít.

Ráno kopl strážný do dveří, pootevřel je, agent-obchodník prostrčil hlavu a podal nám ze země hrnky s kávou a chleba. Zápasník říkal, že tuhle práci by nemohl dělat, protože by toho hlídače kousl do nohy a znovu by ho bili.

Ještě při jídle se znovu otevřely dveře a dovnitř bylo vstrčeno vousaté mládě. Vypadalo legračně, protože mělo široký klobouk, velmi vycpaná ramena a převlečník.

Nepravil "ahoj", ale řekl: "Máte tu někdo cigaretu?"

Útěkář mlčel, obchodník řekl: "Ne," a zápasník pravil: "Ty jsi blázen!" Já byl rád, že už nejsem nejmladší na cele, a pocítil jsem odpovědnost. Poradil jsem mu, aby si u nás odložil.

Učinil tak a začal šmejdit okolo zdí.

"Co děláš?" ptal jsem se starostlivě.

"Hledám něco ke kouření," odpověděl.

Zápasník řekl: "Ty jsi blázen."

V rohu u vchodu odklopil dlaždičku a vytáhl zabalený papírek a v něm střípek skla, dva malé kamínky do zapalovače a chuchvalec pilin z kartáčku na zuby. Zajásal.

"Co s tím?" pravil jsem.

"Škrtneš sklíčkem o kamínek a uděláš jiskru do pilin. To chytne a můžeš si zapálit."

"Co jim řekneš?" zeptal jsem se.

* * *