Přeložila Darina Povolná

A Thousand Broken Pieces

Copyright © 2024 by Tillie Cole

Translation © Darina Povolná, 2026

ISBN 978-80-284-1005-6

Těm, kdo ztratili někoho blízkého – kráčím s vámi.

Těm, kdo ztratili kousek svého srdce – držím vás za ruku.

Těm, kdo tápou, jak jít dál – modlím se,

aby vám tato kniha byla útěchou.

Tátovi.

Navždycky mi budeš chybět.

Dokud se znovu nesetkáme.

„Buď silný a vytrvej.“

„Pochopila jsem, že pro nemocné není tak obtížné snést smrt.

Pro nás naše bolest jednou skončí a odejdeme na lepší místo.

Ale bolest těch, které necháme za sebou, ještě zesílí.“

POPPY, TISÍC POLIBKŮ

Prolog

Savanna

Třináct let

Blossom Grove, Georgia

Neslyšela jsem nic, jen ohlušující tlukot vlastního srdce. Bušilo příliš rychle, jako když se Georgií během vlny veder prožene ničivá letní bouře.

Dýchalo se mi čím dál hůř, plíce mi pomalu vypovídaly službu. Na prsou mi ležela tíha balvanů a celé tělo mi ztuhlo. Pohled na Poppy, jak se v posteli vytrácí, mě úplně ochromil. To, jak se k sobě rodiče křečovitě tiskli, jako by umírali spolu s ní – se svým dítětem, s prvorozenou dcerou, která před našima očima prohrávala boj s rakovinou. Smrt se vznášela vedle ní jako zlověstný stín, připravená ji odvést s sebou. Teta Dýdý si objímala hrudník rukama, jako by to bylo to jediné, co ji drželo na nohou.

Cítila jsem, jak mi Ida svírá ruku tak silně, že to skoro bolelo. Drobné tělo mé mladší sestřičky se chvělo – jistě strachem, bolestí nebo naprostým šokem, že se to opravdu děje.

Tvář jsem měla mokrou od slz, které mi tekly z očí proudem.

„Savanno? Ido?“ oslovila nás maminka tiše. Zamžikala jsem uslzenýma očima, až jsem ji uviděla před námi. Začala jsem vrtět hlavou a tělo se mi pomalu probouzelo k životu z otupělého, strnulého stavu.

„Ne…“ zašeptala jsem a cítila na sobě Idin zděšený výraz. „Prosím…“ Moje tichá prosba se vytrácela ve stojatém vzduchu kolem nás.

Maminka se ke mně sklonila a chvějící se rukou mi přejela tvář. „Musíš se rozloučit, zlatíčko,“ zašeptala ochraptělým, vyčerpaným hlasem. Pohlédla přes rameno na Runeho, který seděl na posteli a dával mé starší sestře polibky na ruce, prsty i tvář. Díval se na svou Poppymin jako vždycky – jako by byla stvořená jen pro něj.

Z hrdla se mi vydralo přidušené vzlyknutí, když jsem je pozorovala.

Nebylo to skutečné. Nemohlo to být skutečné. Nemohla ho přece opustit. Nemohla opustit nás…

„Děvčata,“ vybídla nás máma znovu naléhavě. Srdce se mi lámalo, jakmile se mamince začal chvět spodní ret. „Je…“ Maminka zavřela oči a pokoušela se nějak vzpamatovat, když náhle ztichla. Netušila jsem, jak to zvládla. Já nemohla. Nemohla jsem tomu čelit. Nemohla jsem to udělat.

„Sav,“ ozvala se Ida vedle mě. Otočila jsem se a pohlédla na mladší sestru. Na její tmavé vlasy, zelené oči, dolíčky ve tvářích a kůži zrudlou od pláče. Na něžnou tvářičku zlomenou žalem. „Musíme,“ zašeptala a hlas se jí třásl, přesto na mě povzbudivě pokývala hlavou. Právě teď měla Ida víc sil, než jsem já dokázala posbírat.

Ida vstala, a aniž by mi pustila ruku z železného sevření, vedla mě s sebou. Také jsem se postavila a sklopila pohled k našim rukám. Brzy to takhle bude navždycky. Jen naše ruce, už žádné třetí, které by nás vedly.

Kráčela jsem za Idou a každý krok k posteli mi připadal, jako bych se brodila hustou melasou. Postel byla umístěna tak, aby Poppy viděla z okna. Vánek rozfoukával ze stromů růžovobílé třešňové kvítky, které padaly k zemi. Když jsme se blížily, Rune zvedl hlavu, ale nedokázala jsem se mu podívat do očí. Neměla jsem na to dost sil. Té chvíle jsme se všichni děsili. A hluboko uvnitř jsem nikdy opravdu nevěřila, že přijde.

Nadechla jsem se tak zhluboka, jak to jen šlo, a obešly jsme s Idou postel. Nejprve jsem uslyšela, jak Poppy dýchá. Dech se jí změnil. Byl chrčivý a na její hezké tváři jsem spatřovala jen vyčerpání…

Viděla jsem, jak se snaží vydržet ještě několik minut, aby s námi zůstala co nejdéle. Přesto se na nás široce usmála – na své sestry, své nejlepší kamarádky.

Naše Poppy… nejlepší člověk, kterého znám.

Poppy zvedla hubené, křehké paže, aby nás mohla obě držet. Zavřela jsem oči, když jsem ucítila, jak je studená a jak slabý je její stisk.

„Miluju tě, Poppy,“ zašeptala Ida. Znovu jsem oči otevřela a zápasila s tím, abych se nesesunula k zemi, zatímco Ida položila hlavu Poppy na hrudník a pevně ji objala. Poppy zavřela oči a jemně Idu políbila do vlasů.

„Taky… tě miluju… Ido,“ odpověděla a držela naši mladší sestřičku, jako by ji nikdy nechtěla pustit. Ida se Poppy neskutečně podobala – měla její osobnost, vzhled a nekonečně pozitivní pohled na život. Poppy zajela Idě do tmavých vlasů. „Nikdy se nezměň,“ zašeptala, když Ida zvedla hlavu. Poppy jí položila zesláblou ruku na tvář.

„Nezměním,“ slíbila Ida a hlas se jí přitom zlomil. Potom se narovnala a zdráhavě odtáhla ruku od Poppy. Soustředila jsem se na to puštění ruky – nevěděla jsem proč, ale chtěla jsem, aby Ida naši sestru držela dál. Když ji budeme držet společně, třeba Poppy nebude muset odejít a možná si ji budeme moct nechat tady, kde je v bezpečí…

„Sav…“ zašeptala Poppy. Když jsme se potkaly pohledem, oči se jí leskly.

Tvář se mi stáhla a já začala brečet. „Poppy…“ vysoukala jsem, vzala ji za ruku a přitáhla si ji k sobě. Neustále jsem vrtěla hlavou a tiše prosila boha, vesmír, kohokoli, aby to zastavil, dopřál nám zázrak a nechal ji tu s námi, i kdyby to mělo být jen o trochu déle.

„Jsem… v pohodě…“ hlesla Poppy skrze mé nevyřčené prosby. Ruka se jí chvěla a já ji přiložila ke rtům a políbila na chladnou pokožku. Když jsem to však udělala, všimla jsem si, že Poppy má ruku klidnou – to já jsem se klepala. Po tvářích mi tekly slzy. „Savanno,“ řekla Poppy. „Jsem připravená… jít…“

„Ne,“ protestovala jsem a kroutila hlavou. Ucítila jsem dlaň na zádech a kolem pasu mě objala druhá ruka. Věděla jsem, že jsou to máma a Ida. „Nejsem připravená… Potřebuju tě… Jsi moje starší sestra… Potřebuju tě, Poppy.“ V prsou mě rozbolelo a já věděla, že se mi srdce tříští na malé kousky.

„Vždycky… s tebou… budu,“ pronesla ztěžka Poppy a já si všimla nažloutlé barvy její pleti a slyšela jsem děsivé chrčení, když začala přerývaně dýchat. Ne… ne, ne, ne… „Potkáme…“ Poppy se slabě a trhaně nadechla. „… se znovu…“

„Poppy…“ zvládla jsem říct, než mě přemohlo vzlykání. Sklopila jsem hlavu Poppy na hrudník a cítila, jak mě ochablými pažemi objímá. Sice ztrácela sílu, ale to objetí mi připadalo jako útulná, bezpečná deka.

Nechtěla jsem, aby to přestalo.

„Miluju tě… Savanno. Moc… tě miluju,“ řekla Poppy a bojovala s vyřčením každého slova. Pevně jsem zavřela oči a marně se pokoušela udržet. Poppy mě políbila do vlasů.

„Savanno.“ Uslyšela jsem maminčin hlas. „Zlatíčko…“ zamumlala. Zvedla jsem hlavu a spatřila slabý úsměv Poppy.

„Miluju tě, Pops,“ řekla jsem. „Jsi ta nejlepší starší sestra, jakou jsem si mohla přát.“ Poppy polkla a v očích se jí zatřpytily slzy. Prohlížela jsem si její tvář. Byla už tak blízko k tomu, aby nás opustila. Vrývala jsem si do paměti zeleň jejích očí a světlejší pramínky v jinak tmavých vlasech. Byla teď bledá, ale já si uchovala vzpomínku na broskvový odstín její jemné pleti. Stejně jako vzpomínku na sladkou vůni a rozesmátou tvář plnou života.

Nechtěla jsem jí pustit ruku, nevěděla jsem, jestli to vůbec kdy dokážu. Maminka mi však stiskla ramena, a tak jsem to udělala, aniž bych s Poppy přerušila oční kontakt. Potom se k posteli přesunuli máma s tátou a zablokovali mi tak výhled.

Klopýtla jsem dozadu a zmocňoval se mě šok. Ida mě chytila za ruku a stulila se mi na hrudník. Sledovala jsem téměř mimo sebe, jak maminka a tatínek políbili Poppy, objali ji a rozloučili se s ní. V uších mi šumělo, když rodiče ustoupili a k posteli se přiblížil Rune. Stála jsem jako v transu, Ida se mi hroutila v náruči a teta DýDý, máma a táta se sypali u zdi místnosti, zatímco Rune něco Poppy říkal, pak se sklonil a políbil ji na rty…

Zadržela jsem dech, když se o několik vteřin později odtáhl. A já to uviděla. Spatřila jsem ve zničeném výrazu jeho tváře, že zemřela. Poppy nás opustila…

Rune potřásl hlavou, zatímco se moje srdce drolilo ještě víc. Potom vyrazil z pokoje a já se s ohlušujícím třeskem ocitla zpátky v realitě. Slyšela jsem mučivý pláč a trhalo mi to samotnou duši na kusy. Podívala jsem se na maminku a pak na tátu. Máma se schoulila na podlahu a táta ji držel v náruči. Teta DýDý se opírala o zeď a nekontrolovatelně plakala.

„Sav,“ brečela Ida a držela se mě ještě silněji. Pevně jsem Idu objímala a přitom civěla na postel. Zírala jsem na Poppyinu ruku, která nehnutě ležela na posteli – na její prázdnou, nehybnou ruku. Všechno se dělo zpomaleně jako ve filmu.

Jenže tohle byl skutečný život. Byl to náš dům. V posteli ležela moje milovaná sestra. A vedle ní už nikdo nebyl.

Maminka se natáhla k Idě. Mladší sestřička se vrhla do náruče rodičů, ale já se vydala dopředu, táhlo mě to k Poppy jako magnet. Jako by mě nějaká neviditelná síla, průhledné vlákno, vedlo k místu, kde leží.

Se zajíkavým dechem jsem obešla postel a zkoprněla, když jsem se zadívala na Poppy. Z úst jí nevycházel dech, hrudník se jí nezvedal a tváře měla bílé. Přesto byla ve smrti stejně krásná, jako když žila. Pak mi pohled znovu sklouzl k její prázdné dlani. Byla otočená nahoru, jako by chtěla, aby ji někdo držel. Ještě naposledy.

Posadila jsem se na kraj postele a vzala ji za ruku. A jak jsem tam seděla, cítila jsem, jak se ve mně něco mění. V ten okamžik jsem ztratila kousek duše, o němž jsem věděla, že se už nikdy nevrátí. Zvedla jsem chladnoucí prsty Poppy ke rtům a jemně ji políbila na hebkou kůži. Potom jsem si naše propletené ruce položila do klína a nepustila ji.

Nebyla jsem si jistá, jestli to někdy dokážu.

1

Ztracený dech a pohyblivé mraky

Savanna

Sedmnáct let

Blossom Grove, Georgia

V linu na podlaze jsem napočítala přesně čtyřicet dva prasklin. Vedoucí terapie Rob něco říkal, ale já slyšela jenom plechový hukot z topení nad námi. Dívala jsem se do neurčita a vnímala pouze paprsky denního světla, jak se prořezávaly vysokými okny, a rozmazané obrysy ostatních v kruhu kolem mě.

„Savanno?“ Zamžikala jsem a zaostřila na Roba. Usmíval se na mě, měl uvolněné a povzbudivé držení těla. Nervózně jsem se zavrtěla na židli. Neuměla jsem se projevit nahlas a nedokázala jsem pojmenovat pocity, které ve mně bouřily. Bylo mi lépe o samotě. Příliš dlouhý pobyt mezi lidmi mě vysával, a když jich bylo moc, uzavírala jsem se do sebe. Vůbec jsem nebyla jako moje sestra Ida, jejíž nakažlivá povaha přitahovala všechny kolem.

Stejně jako Poppy…

Spolkla jsem knedlík, který se mi hned vytvořil v krku. Uběhly už skoro čtyři roky. Čtyři dlouhé, nesnesitelné roky bez ní a já pořád nedokázala pomyslet na její jméno nebo tvář, aniž by se mi začalo hroutit srdce, jako když se z hory sesouvá lavina. Aniž bych měla pocit, že se mi stín neústupných pařátů smrti zatíná do plic a já nemůžu dýchat.

Okamžitě se z hlubin dřímání prodíraly důvěrně známé záchvaty úzkosti. Zaryly se mi do žil a vysílaly mi do těla jed, dokud mě celou nezajaly jako rukojmí.

Dlaně mi zvlhly a začalo se mi těžce dýchat. „Savanno.“ Robův hlas se změnil. Přestože mi v uších všechno znělo jako v tunelu, slyšela jsem jeho znepokojený tón. Cítila jsem na sobě tíhu pohledů od ostatních, vyskočila ze židle a vyrazila ke dveřím. Mé kroky nepravidelně duněly chodbou, když jsem běžela za proudem světla na čerstvý vzduch. Vyrazila jsem dveřmi ven a nasála do plic zimní chlad.

Do zorného pole mi pronikaly tančící reflektory a klopýtala jsem ke stromu, který stál na pozemku terapeutického centra. Opřela jsem se o jeho mohutný kmen, ale nohy se mi podlomily a já klesla na tvrdou zem. Zavřela jsem oči, opřela si hlavu o strom a drsná kůra mě škrábala vzadu na temeni. Soustředila jsem se na dýchání a pokoušela se vybavit si všechny poučky, které mě kdy učili o zvládání úzkostných stavů. Jenže to nikdy nepomáhalo. Záchvaty mě vždycky držely v zajetí, dokud samy nebyly ochotné mě znovu pustit. Byla jsem úplně vyčerpaná.

Třásla jsem se celou věčnost. Srdce mi bušilo a vynechávalo, dokud jsem neucítila, jak se mi plíce začínají uvolňovat a hrdlo mi konečně dovoluje nadechnout se kyslíku, po němž tělo prahlo. Nadechovala jsem se nosem a vydechovala ústy, zatímco jsem povolila záda a víc se sesunula po kmeni stromu. Vůně trávy a hlíny se prodrala skrze mlhu, kterou mi úzkost blokovala smysly.

Otevřela jsem oči a zadívala se na jasně modrou oblohu. Pozorovala jsem bílá oblaka, jak pomalu putují nade mnou a snažila se v nich najít nějaké tvary. Sledovala jsem, jak se objevují a zase plují pryč a přemítala, jaké to asi je, když se na nás z výšky dívají – na to, jak milujeme, ztrácíme a hroutíme se.

Na hřbet ruky mi dopadla kapka vody. Sklopila jsem pohled, zrovna když se mi další kapka zachytila na kloubu prsteníčku – stékaly mi z tváří. Zaplavila mě vlna únavy, která pohltila veškerou mou sílu. Nedokázala jsem ani zvednout ruku, abych si otřela slzy. A tak jsem se znovu zaměřila na putující mraky a přála si, abych mohla být jedním z nich, neustále v pohybu a nikdy nemít čas se zastavit, zkoumat a přemýšlet.

Přemýšlení mi dávalo prostor k tomu, abych se hroutila.

Ani jsem nepostřehla, že se vedle mě někdo posadil, dokud jsem nepocítila nepatrnou změnu vzduchu kolem sebe. Stále jsem měla pohled upřený k oblakům.

„Další záchvat úzkosti?“ zajímal se Rob. Přikývla jsem a vlasy se mi otřely o uvolněnou kůru, která se jen tak tak držela kmene stromu. Robovi bylo něco málo přes třicet. Byl laskavý a v tom, co dělal, naprosto výjimečný. Pomáhal tolika lidem. Během posledních čtyř let jsem viděla mnoho dospívajících, jak vstupují do terapeutického centra a odcházejí proměnění – silnější a schopní v tomto světě znovu fungovat.

Já byla prostě rozbitá.

Netušila jsem, jak se zahojit, jak se dát do pořádku. Pravda byla, že když Poppy zemřela, z mého světa se vytratilo veškeré světlo. Od té doby jsem se potácela v temnotě.

Rob chvíli mlčel, ale pak začal hovořit. „Budeme muset změnit taktiku, Savanno.“ Koutky rtů se mi lehce zvedly, když jsem uviděla oblak, který měl tvar kopretiny. Ida zbožňovala kopretiny. Byly to její nejoblíbenější květiny. Rob se opřel vedle mě, takže jsme sdíleli jeden široký kmen stromu. „Získali jsme nějakou finanční podporu.“ Jeho slova mi proudila do uší slabiku za slabikou, zatímco svět se mučivě pomalu začal znovu skládat dohromady. „Chystá se taková cesta,“ pokračoval a nechal to viset ve vzduchu. Zamžikala jsem a obrys slunce mi tančil za očními víčky, když jsem je zavřela, abych unikla té oslňující záři.

„Chci, abys na ni jela,“ pronesl Rob. Zkameněla jsem a po chvíli k němu otočila hlavu. Rob měl krátké zrzavé vlasy, pihy a pronikavé zelené oči. Byl jako chodící paleta podzimních barev. Představoval pro mě někoho, kdo přežil. Nedokázala jsem dost vyjádřit, jak moc ho obdivuju. Jako dospívajícího kluka ho za jeho sexualitu trestali lidé, kteří ho měli milovat, a on si musel projít peklem, aby se osvobodil a našel štěstí. Teď pomáhal jiným, kteří zápasili s vlastními démony.

„Chystá se taková cesta… Chci, abys na ni jela…“

Ta slova mi se zpožděním pronikala do mozku a začínala se vynořovat moje stará kamarádka úzkost.

„Malá skupinka mladých lidí ze všech koutů Spojených států se vydá na cestu po pěti zemích. Cestu hojení.“ Zvedl hlavu k mrakům, které předtím upoutaly mou pozornost. „Jsou to teenageři, kteří se vyrovnávají se zármutkem.“

Vrtěla jsem hlavou, každou vteřinou důrazněji.

„Nemůžu,“ zašeptala jsem a hlas mi okamžitě stáhl strach.

Rob se na mě soucitně usmál. „Už jsem mluvil s tvými rodiči, Savanno. Souhlasili, že by to pro tebe bylo dobré. Zajistili jsme ti tam místo.“

„Ne!“

„Dokončila jsi střední školu. A dostala ses na Harvard. Harvard, Savanno. To je neuvěřitelné.“ Rob se na okamžik zamyslel a pak dodal: „To je v Bostonu. Hodně daleko odsud.“

Chápala jsem, co tím myslí. Nedokázala jsem fungovat doma, tak jak chci proboha fungovat na univerzitě v jiném státu?

Když Poppy zemřela, vrhla jsem se do studia. Potřebovala jsem si stále nějak zaměstnávat mysl. Drželo mě to nad vodou. Odjakživa jsem byla studijní typ. Vždycky ta chytrá. Knihomolka. Ta, která mluvila o fyzice, rovnicích a molekulárních strukturách. Ida byla ta hlučná, dramatická a zábavná sestra, která strhávala veškerou pozornost – v tom nejlepším slova smyslu. A Poppy… Poppy byla snílek. Měla silnou víru, byla kreativní a v srdci měla hudbu, nekonečné štěstí a naději.

Ta, která by změnila svět.

Když Pops zemřela, už jsem to ve škole nedokázala vydržet – neunesla jsem ty soucitné pohledy. Všichni ve mně viděli holku, která sledovala, jak jí umírá sestra. Zvolila jsem si domácí výuku a nakonec jsem odmaturovala dřív. Harvard mě přijal, zvládla jsem toho dost na to, abych se tam dostala. Jenže když jsem dokončila všechnu práci do školy, nově získaný čas se stal mým nepřítelem. Tehdy jsem znovu prožívala, jak Poppy chřadne a pomalu odchází před našima očima. Minuty se táhly a dávaly mojí úzkosti prostor k útoku, jako když si žoldáci hrají se snadnou kořistí. Poppyina nepřítomnost byla jako smyčka, která se mi den po dni stahovala kolem krku.

„Vím, že to možná vypadá děsivě. Vím, že možná nevěříš, že to dokážeš,“ ozval se Rob jemným a povzbudivým hlasem. „Ale dokážeš, Savanno. Já ti věřím.“ Když jsem na něj pohlédla, cítila jsem, jak se mi třese spodní ret. „Nenechám tě v tom.“ Věnoval mi další klidný úsměv. „My tě z toho vytáhneme. Letos na podzim tě dostaneme na Harvard. A bude se ti tam dařit.“

Chtěla jsem mu úsměv vrátit, ukázat mu, jak si cením toho, že na mě vůbec myslí a že to se mnou nevzdává, ale nervy mi v tom zabránily. Noví lidé. Nová místa. Neznámé země – to mi připadalo naprosto hrozivé. Neměla jsem však v sobě už žádnou sílu odporovat. Vždyť stejně nic nezabíralo. Čtyři dlouhé roky individuální i skupinové terapie mě z toho nedokázaly vytáhnout a dát zase dohromady. Byla jsem moc unavená na to, abych se hádala. Tak jsem zaklonila hlavu a znovu zvedla oči k nebi. Objevil se tam velký oblak a já strnula.

Vypadal přesně jako violoncello.

* * *

Vešla jsem do kvetoucího hájku za symfonického orchestru zpívajících ptáků. Bez ohledu na roční dobu působilo tohle místo nadpozemsky. Byl to kousek nebe, letmý dotek božského a mírumilovného. Možná za to mohla její duše, díky ní to působilo tak jedinečně. Chránila místo, které zbožňovala.

Stromy byly holé. Poupata květů ještě nebyla připravena ukázat se v celé své nádheře a zima je ještě o trochu déle držela na uzdě. Hájek kvůli tomu však neztrácel na kráse. Nadechla jsem se svěžího vzduchu profukujícího mezi hnědými větvemi, až mě nohy dovedly ke stromu, který chránil mou nejlepší přítelkyni.

Bílý mramorový náhrobek v zapadajícím slunci zářil jako anděl a soumrak zahalil hrob do idylických odstínů zlaté. Na kameni bylo zlatým písmem vyryto POPPY LITCHFIELDOVÁ a pod tím NAVŽDY A VĚČNĚ.

Setřela jsem spadané listy z vršku náhrobního kamene a posadila se před ním. „Ahoj, Poppy,“ řekla jsem a už se mi začalo svírat hrdlo. Věděla jsem, že pro mnohé jsou čtyři roky od smrti někoho blízkého dost času na to, aby našli způsob, jak se vrátit do normálního života. Jak se posunout, jakkoli to je pro ně možné. Jenže pro mě ty čtyři roky mohly být klidně jenom čtyři minuty. Připadalo mi, jako by nás Poppy opustila včera – Idu a mě. Mámu, tátu a tetu DýDý. A Runeho. Trhliny v mém srdci se ještě nezahojily.

Ty čtyři roky na tom vůbec nic nezměnily. Ten den se všechno zastavilo a já se od té doby nedokázala v životě pohnout dál.

Vtiskla jsem si polibek na prsty a pak je položila na náhrobek. Byl pod mou rukou teplý od slunce, které do hájku vždycky svítilo a dávalo světu najevo, že tu odpočívá skutečně nádherná bytost.

Sklonila jsem pohled a dole na náhrobku jsem spatřila fotografii. Do očí se mi nahrnuly slzy, když jsem uviděla nádhernou polární záři, kterou zachycovala. Přes černé nebe poseté hvězdami se rozprostíraly úchvatné tahy zelené a modré.

Rune.

Byl tady Rune. Tohle dělal vždycky. Pokaždé když přijel domů, trávil hodiny u Poppyina hrobu pod jejich oblíbeným stromem. Strávil celý den tím, že hovořil se svou jedinou láskou a spřízněnou duší. Vyprávěl jí o svém životě na Newyorské univerzitě a o stáži, kterou se mu podařilo získat u fotografa oceněného Pulitzerovou cenou. O svých cestách po světě, kde navštěvoval vzdálené země a zachycoval scenérie, jež pak ukazoval Poppy.

„Aby nepřišla o žádné nové dobrodružství,“ říkal mi.

Když navštívil Poppy, seděla jsem někdy schovaná, nepozorovaná za stromem poblíž, a naslouchala, jak s ní mluví. A po tvářích mi tekly slzy nad nespravedlností světa. Nad námi, že jsme ztratili tu nejjasnější hvězdu na našem nebi a nad Runem, že ztratil půlku svého srdce. Pokud mi bylo známo, nikdy už s nikým jiným nechodil. Jednou mi svěřil, že by k nikomu necítil to, co cítil k Poppy. A přestože byl jejich společný čas krátký, bylo ho dost, aby mu to vystačilo na celý život.

Nikdy jsem nezažila lásku, jako byla ta jejich. Nebyla jsem si ani jistá, jestli ji vůbec někdo zažije. Ida si přála najít takovou lásku, jakou měli Rune a Poppy, zatímco já se jen bála, že by mi to způsobilo ještě víc bolesti. Co kdybych toho člověka také ztratila? Jak bych se s tím kdy dokázala vyrovnat? Nechápala jsem, jak Rune dokáže přežívat další a další den. Nerozuměla jsem tomu, jak dokáže každý den otevřít oči a nadechnout se. Nikdy jsem se ho neptala. Nenašla jsem odvahu.

„Dnes jsem měla další záchvat,“ pověděla jsem Poppy a opřela se o náhrobek. Položila jsem si hlavu na teplý kámen. Vnímala jsem uklidňující píseň ptáků, kteří jí vždycky dělali společnost. Po několika minutách ticha jsem z tašky vytáhla zápisník. Ten, který jsem si nikdy netroufla otevřít. Přejela jsem po slovech napsaných na deskách Poppyiným rukopisem: Pro Savannu.

Byl to poznámkový blok, který mi zanechala. Nikdy jsem ho však nečetla ani neotevřela. Nevěděla jsem proč. Snad jsem se hrozně bála přečíst si, co mi Poppy chtěla sdělit, nebo proto, že to byl poslední kousíček, který mi z ní zbyl, a jakmile ten sešit otevřu a přečtu poslední slovo, bude skutečně pryč.

Přitiskla jsem si blok k hrudi. „Posílají mě pryč, Pops,“ svěřila jsem jí a můj šepot se nesl tichým hájkem. „Jestli mi to nepomůže…“ Povzdechla jsem si a tíha v hrudníku mi drtila žebra. „Prostě nevím, jak tě mám nechat odejít.“

Pravda byla, že kdyby se mnou Poppy mohla mluvit, věděla jsem, že by ji zdrtilo, jak mě její smrt paralyzovala a nenapravitelně mi ublížila. Stejně jsem to ale ze sebe nedokázala setřást. Rob mi říkal, že zármutek nás nikdy neopustí. Místo toho si zvykneme, jako by to byla nová končetina, kterou se naučíme používat. Kdykoli může bolest a žal znovu udeřit a zlomit nás. Nakonec si ale vyvineme prostředky, jak se s tím vyrovnat a jak se posunout dál.

Stále jsem na ten den čekala.

Sledovala jsem, jak zapadající slunce mizí mezi stromy a na jeho místo nastupuje dorůstající srpek měsíce. Zlatá přikrývka se s příchodem noci změnila na stříbřitě modrou a já se zvedla k odchodu. „Miluju tě, Pops,“ rozloučila jsem se a váhavě kráčela hájkem k domovu. Domovu, který teď postrádal tlukot srdce.

Protože Poppy byla pohřbená v zemi za mnou. Bude jí napořád sedmnáct. Tolik bylo teď mně. Nikdy nezestárne. Její světlo už nikdy nebude zářit. Nikdy neukáže světu svou hudbu.

A ten o ni bude navždy ochuzen.

2

Ztracené sny a zamrzlý rybník

Cael

Osmnáct let

Massachusetts

„To teda ne,“ prohlásil jsem a civěl na mámu s tátou na gauči. Stál jsem uprostřed obývacího pokoje a tělo měl rozpálené vztekem, zatímco jsem poslouchal, co mi říkají.

Do srdce se mi pokoušel vkrást náznak viny, když jsem viděl, jak mámě tečou po tvářích slzy. Hněv v žilách ale uhasil jiskřičku výčitek svědomí hned v zárodku.

„Caeli, prosím…“ zašeptala máma s nataženýma rukama ve snaze mě uklidnit. Posunula se k okraji pohovky, jako by chtěla jít za mnou a nabídnout mi nějakou útěchu. Zakroutil jsem hlavou a couvl o tři kroky, až jsem stál těsně u nezapáleného krbu. O žádnou její útěchu jsem nestál. O nic z toho jsem nestál. Co si proboha mysleli?

Táta seděl na starém hnědém gauči nehnutě, jako úctyhodný strážce zákona, kterým také byl. Pořád měl na sobě uniformu a se zarudlou tváří mě propaloval pohledem, zatímco máma kvůli mně zase brečela.

Zatnul jsem zuby tak tvrdě, až jsem měl pocit, že mi snad praskne čelist. Sevřel jsem ruce v pěst a bojoval s touhou praštit do cihel krbu, o který jsem se opíral. Jenže tak vypadal v téhle díře každý můj den. V domě plném vzpomínek, které jsem už nechtěl mít vryté v paměti. Táta měl plné zuby spravování děr, které jsem ve zdech udělal pěstí. Stejně jako jsem měl já plné zuby svého nekonečného vzteku. Nikdy mě neopouštěl. Takže jsme ani jeden zrovna nedostávali, co jsme chtěli.

„Pojedeš, hochu,“ pronesl táta autoritativně. Byl to muž mála slov. Byl stručný a očekával, že jeho příkazy se budou dodržovat. Všechno ve mně křičelo, abych mu řekl, kam má jít. Jeho tvrdý tón byl olejem do plamene, který ve mně plápolal. Snažil jsem se. Opravdu jsem se snažil zůstat klidný. Ale nešlo to. Cítil jsem, že jako tikající časovaná bomba brzo vybuchnu.

„Caeli, musíme něco zkusit,“ vydechla máma a v hlase měla jemnou prosbu. Kdysi by mě mámin smutek zlomil. Ale teď? Nic. „Hovořili jsme s tvým nejnovějším terapeutem. Loni jsi odmaturoval, ale odmítl jsi začít vysokou. Tahle cesta by ti mohla pomoct. Vrátit ti nějaký smysl. Teď jen přežíváš. Nemáš práci, směr, školu ani hokej. Mluvili jsme s koučem na Harvardu. Neustále se na tebe ptá. Pořád tě chce. Chce tě mít příští rok na soupisce. Zvládneš to. Pořád můžeš jít –“

„MNĚ JE VYSOKÁ KRUCINÁL UKRADENÁ!“ zahřměl jsem a utnul, co chtěla říct. Dřív mi na tom záleželo. Na nic jiného jsem nemyslel. Snil jsem o tom. Abych se mohl přidat k němu, hrát po jeho boku, jak jsme měli odjakživa v plánu…

Bezděčně jsem sklouzl pohledem k hromadě fotek na zdi nad mými rodiči sedícími na pohovce. Byl to jeden snímek za druhým, on a já v průběhu let. Jak hrajeme na stadiónu, držíme se s úsměvem kolem ramen, svíráme hokejky a já mám na prsou nápis Tým USA. Už jsem si vlastně ani nebyl jistý, jak se vůbec usmát. Moje obličejové svaly nevěděly, jak na to. Odvrátil jsem zrak od fotografií, které teď byly svatyně toho, co mohlo být. Nedokázal jsem se na ně dívat. Všechno to byla lež. Vyprávěly příběh fiktivního života.

Tyhle dny nebylo nic skutečné.

„Nikam nejedu,“ prohlásil jsem s temným varováním v hlase. S tátou to ovšem nijak nehnulo. Postavil se. Jeho rozložitá, vysoká postava se nade mnou kdysi tyčila, ale se svými sto devadesáti třemi centimetry jsem ho o osm centimetrů převyšoval a se širokými rameny a sportovní postavou jsem se mu v síle vyrovnal. „Nikdy ti to neodpustím,“ vyhrkl jsem a máminy tiché vzlyky v pozadí se odrážely od trvalého štítu, jímž jsem se obklopil. Momentálně se přes něj nedokázalo dostat nic.

Táta zastrčil ruce do kapes. „Tak s tím prostě budu muset žít, hochu.“

Věděl jsem, že jeho rozhodnutí nezměním.

Celý jsem doutnal vztekem, jako bych byl z lávy. Aniž bych pohlédl na mámu, vyběhl jsem ke dveřím a po cestě z domu s nimi práskl. Vpadl jsem do svého džípu. Můj dech se měnil na bílou páru, jakmile se potkal s ledovým vzduchem. Na okolních polích se povaloval sníh a boty jsem měl promočené už jen z cesty od domu k příjezdové cestě. Zima na Novou Anglii udeřila opravdu důkladně.

Položil jsem ruce na kožený volant a stiskl ho. Pokaždé když jsem za něj sedl, vracela se mi ta noc. Ruce se mi klepaly jen z toho, že v tom autě sedím. Dýchal jsem přerývaně a cítil se příšerně slabý kvůli tomu, jak mě vzpomínky dokáží uzemnit a jen sezení v autě mě ničí. Podlehl jsem vzteku, který ve mně vřel. Nechal jsem ho zaplavit mi tělo, až jsem se celý otřásal zuřivým hněvem. Svaly na hrudi jsem měl tak sevřené, až to bolelo. Zaťal jsem zuby a nechával plameny v sobě spálit veškeré stopy toho, kým jsem býval. Dovoloval jsem jim růst a růst, až to bylo to jediné, co mě tvořilo. Pak jsem je nechal převzít kontrolu. Předal jsem otěže a rozkřičel se do tmy plný zuřivosti, před níž jsem se snažil uniknout. Udeřil jsem rukama do volantu a kopal nohou, dokud jsem z palubní desky nevyrazil stereo, takže zůstalo viset přede mnou.

Když jsem celý ochraptěl a sotva popadal dech, strnule jsem seděl a civěl na bílý dům podobný farmě, který byl kdysi moje útočiště. Teď jsem to tady nenáviděl. Střelil jsem pohledem k hornímu oknu napravo a znovu mě bodlo u srdce. „Ne,“ zasyčel jsem a odvrátil od toho pokoje oči. Teď ne. Nehodlal jsem tu bolest vpustit dovnitř.

Pokoušel jsem se auto rozjet. Na okamžik jsem byl však paralyzovaný. Uvězněný v očistci, kam jsem byl před rokem vržen. Když se všechno tak náhle zvrtlo a klišé maska našeho idylického rodinného života byla tak nekompromisně stržena –

Zavřel jsem oči a nechal se tím vším zaplavit. Vrazil jsem klíč do zapalování, znovu oči otevřel a vystartoval od domu. Pneumatiky se namáhavě pokoušely udržet na náledí, které pokrývalo příjezdovou cestu. Když jsem sešlápl plynový pedál na maximum, ucítil jsem spálenou gumu. Měl jsem v sobě usazený strach z řízení, ale ovládl jsem ho. Jen jsem pálil a potlačoval všechny emoce, které se skrze mě snažily prodrat ven.

Muselo to tak být. Nedokázal jsem se dál utápět tam, kde bylo všechno prázdné a nicotné – díra, ze které se nedalo vyškrábat. Místo toho jsem se opíral o niterný vztek, který mě teď ovládal. Podlehl jsem nenávisti – vůči světu, lidem, všemu, co by mohlo odhalit to, co jsem pohřbil hluboko v sobě.

Nejvíc ze všeho jsem se ale soustředil na to, abych nesnášel jeho. Zuřivá nenávist, kterou jsem vůči němu choval, byla jako planoucí hranice politá benzínem.

Zamžikal jsem a vrátil se do přítomnosti. Jel jsem bezcílně, ztracený ve své hlavě, když jsem si uvědomil, že přijíždím k místu, od kterého jsem se snažil držet dál.

Musíme něco zkusit…

Mámina slova mi v hlavě zněla pořád dokola. Ne, chtěli, abych odešel. Chtěli se zbavit syna, který vyvolával hádky. Mě! O tom druhém synovi se nemluvilo. Jen o tom, který zůstal. Ten, kterého tu on nechal. Ten, na kom mu ani trochu nezáleželo, když udělal, co udělal…

Bodalo mě u hrudní kosti. Horečně jsem zaparkoval a otevřel dveře na straně řidiče. Chlad drsné zimy v Massachusetts se mi zahryzl do kůže. Moje černé triko, čepice a roztrhané džíny proti ledovému vzduchu nic nezmohly. Nechal jsem ho, ať mi pronikne až do kostí. Chtěl jsem cítit bolest. Jen tehdy jsem měl pocit, že jsem ještě naživu. A pak ještě díky tomu vzteku, který se mi před rokem zavrtal do duše a od té doby jen narůstal.

Než jsem si to uvědomil, vyrazil jsem dopředu. Míjel jsem auta a poznával každé z nich. Co jsem tu vůbec dělal? Nechtěl jsem tady být, přesto mě nohy nesly dál. Prošel jsem bočními dveřmi, odkud ke mně zdálky doléhaly zvuky, jež mi dřív připadaly jako domov. Teď už do mého života nepatřily. Tlumené povely, údery hokejek o led, puky a brusle, jak se zarývají do ledu.

Stejně jsem nic necítil.

Stoupal jsem po schodech výš a výš a nezastavil se, dokud jsem nebyl až nahoře, úplně mimo dohled. Posadil jsem se na tvrdé plastové sedátko a propletl si prsty rukou. Všechny svaly v těle jsem měl napjaté, zatímco jsem pozoroval led. Sledoval jsem bývalé kamarády a spoluhráče při tréninku. Jak najíždějí na branku, zkoušejí úniky a kličky. Jak pálí jednu střelu za druhou na gólmana Timpsona, kterému zřídkakdy něco proklouzlo. Neměl přezdívku Štít pro nic za nic.

„Tady!“ Arénou zahlaholil hlas, který jsem znal nejlépe, a všechno uvnitř mě se stáhlo.

Eriksson se vyřítil dopředu, získal puk a poslal ho po ledě. Dokonale mířená střela skončila v síti a za brankou se rozsvítilo světlo.

Býval jsem s ním přímo tam.

V rozrušení jsem podupával nohou a přemáhal se, abych se zhluboka nenadechl svěží vůně ledu a nevnímal studený vzduch v hokejové hale. Sundal jsem si čepici a projel si rukou vlasy. Na světlé kůži hřbetu ruky mi vystupovala tetování. Měl jsem na těle tolik tetování a piercingů, aby vymazaly jakýkoli náznak člověka, kterým jsem byl předtím.

Zavřel jsem oči, když jsem z úderů hokejek a narážení do mantinelu začal dostávat příšernou migrénu. Vyskočil jsem na nohy a vyrazil po schodech dolů k bočním dveřím. Dostal jsem se do chodby, když jsem za sebou zaslechl své jméno. „Woodsi?“

Zkoprněl jsem. Slyšel jsem, jak Eriksson opouští led a pochoduje za mnou po tvrdém povrchu na bruslích. Pokračoval jsem však v odchodu a snažil se svému bývalému nejlepšímu kamarádovi vyhnout, dokud jsem celý nestrnul při pohledu na zarámovaný dres s nápisem Woods 33 připevněný na zdi arény. Na bronzové plaketě nad ním bylo vyryto IN MEMORIAM a k tomu týmová fotografie s jeho usměvavou tváří.

Byl to úder přímo na solar. Na to jsem nebyl připravený. Proklouzlo to mojí obrannou zdí a nečekaně mě to úplně zdrtilo –

„Caeli!“ Erikssonův hlas zněl blíž. Otočil jsem hlavu a viděl ho, jak přichází, zatímco mi srdce divoce bušilo v hrudi. Naděje a nadšení v jeho tváři mi málem podlomily kolena. „Caeli! Měl jsi mi říct, že se tu objevíš.“ Stephan Eriksson lapal po dechu, jak se mě snažil dohnat. Pořád držel hokejku z tréninku a sundal si helmu, kterou odložil na zem vedle bruslí. Jen jsem na něj civěl. Nedokázal jsem se přimět k pohybu.

Byl tam se mnou. Všechno to viděl se mnou.

Eriksson přesunul pozornost k zarámovanému dresu přede mnou a výraz mu zahalil smutek. „Kouč to nechal vyvěsit před dvěma měsíci. Říkal o něm moc pěkné věci. Byl jsi pozvaný, ale…“

Zamrazilo mě v zádech a po celém těle mi naskočila husí kůže. Viděl jsem, jak si Stephan prohlíží, jak teď vypadám. Díval se na moje potetované ruce a krk, piercing v nose a spodním rtu a černé kruhy v uších.

„Snažil jsem se ti dovolat, kámo,“ prohodil a zkusil přistoupit blíž. Mávl směrem k ledu. „Celé měsíce. Chybíš nám.“ Zhluboka se nadechl. „Mně chybíš. Bez tebe to není stejné, brácho.“

Brácho…

To slovo do mě zajelo jako mačeta. Vnímal jsem, jak známý oheň rozpouští led, který se ve mně vytvořil, jakmile jsem vstoupil do arény a odsekl jsem: „Nejsem tvůj bratr.“ Pak jsem pohlédl na zarámovaný dres, který visel vedle mě jako varovné znamení a udeřil jsem pěstí přímo doprostřed námořnicky modré číslice 33. Cítil jsem, jak se mi rozbité sklo zarývá do kloubů, vytryskla mi krev a stékala mi po zápěstí.

„Kristepane, Woodsi! Přestaň!“ vykřikl Stephan, ale to už jsem utíkal ven do chladného zimního podvečera. Pálilo mě v plicích, když jsem přeběhl parkoviště a naskočil do auta, zatímco jsem ignoroval Stephana, který na mě od dveří mával, ať zastavím.

Co jsem si krucinál myslel, když jsem sem přišel?

Vyrazil jsem z parkoviště a pokoušel se přinutit ruce, aby se mi tak neklepaly. Zarámovaný dres. Proč to udělali? Proč jsem to musel vidět?

Jel jsem dál a dál, překračoval povolenou rychlost a ruce se mi nepřestávaly třást. Takhle se cítil, když uháněl po silnici?

Když udělal, co udělal? Klouby jsem měl pořezané a po ruce mi stékala krev.

Ještě hůř, tu krev jsem cítil.

Krev…

Kovový pach mě okamžitě vtáhl do momentu, na který jsem chtěl zoufale zapomenout. Toho, který se mi vpálil do mozku tak hluboko jako moje černo-červené tetování na krku. Dýchal jsem přerývaně a bílé obláčky páry mého dechu se třaslavě rozplývaly do drobných chuchvalců. Žaludek se mi svíral a vztek, který jsem měl jako berličku, s každou vteřinou uhasínal, když se mi vybavovala ta noc.

Zprudka jsem zatočil na nezpevněnou cestu nahoru k domovu, ale v polovině jsem u rybníku šlápl na brzdy. Lapal jsem po dechu, jako bych uběhl maratón. Nedokázal jsem zůstat v autě. Bylo tam moc těsno a hrozně mi to připomínalo tu noc…

Vyskočil jsem ven a utíkal k rybníku, jehož hladinu pokrýval tlustý led tmavý jako inkoust. Zastavil jsem se na břehu, zaklonil hlavu a upřeně se zadíval na potemnělou oblohu.

In memoriam…

Zajíkl jsem se a z hrdla se mi vydral přiškrcený zvuk. Předklonil jsem se a položil dlaně na led. Dělal jsem cokoli, co by mě nějak přimělo se vzpamatovat. Bože. Jak jsme se sem dostali? Jak se to všechno mohlo tak pokazit?

Proč něco neřekl? Proč si se mnou prostě nepromluvil…

Zaklonil jsem hlavu a křičel k noční obloze, až jsem probudil spící ptáky, kteří vylétli z okolních stromů. Pomalu jsem se postavil, hrdlo odřené a tělem mi cloumal adrenalin. Došel jsem ke kůlně, kterou jsem neotevřel ani nepamatuju.

Položil jsem zakrvácenou dlaň na kliku, otevřel a uvnitř jsem zíral na svoje staré brusle. Když jsem uviděl druhý pár bruslí vedle nich, ignoroval jsem, jak se mi sevřely vnitřnosti.

Popadl jsem ty svoje, sundal boty a bylo mi jedno, že mám ponožky promáčené od sněhu. Navlékl jsem si je a udělalo se mi nevolno, když mě zalila známá vlna správnosti – pocit, že všechno je tam, kde má být. Pohlédl jsem na hokejky, jež na mě zíraly, jako by měly duši. Jako kdyby měly ve dřevě uvázlé vzpomínky.

Než jsem si to stačil rozmyslet, sáhl jsem po té s černo-zlatou páskou – v barvách Bruins. Když jsem ji držel, připadalo mi to jako svatokrádež. Nikdy jsem nevěřil, že si tu hokejku zasloužím držet. Jak bych mohl, když patřila mému hrdinovi? Tomu, který mě naučil všechno, co znám. Tomu, k němuž jsem vzhlížel, jehož jsem napodoboval, s nímž jsem se smál a za nímž jsem běhal. Tomu, který zářil tak jasně, že rozsvítil celé nebe.

Teď jsem byl permanentně uvězněný v jeho zatmění.

Instinktivně jsem se přesunul k rybníku, položil ostří pravé brusle na led a odstrčil se, abych se rozjel. Tvář mi bičoval prudký vítr. S pocitem, že mé plíce už zapomněly, jak fungovat, jsem se dlouze nadechl. Špičkou hokejky jsem se dotýkal zmrzlého povrchu rybníka. Míhal jsem s ní sem a tam, jako bych si přihrával puk. Bylo to pro mě tak přirozené jako dýchání. Tohle. Led. Hokej.

Zavřel jsem oči, zatímco jsem kroužil po rybníku. A jako bych sklouzl do jiné časové úrovně, zaslechl jsem vzdálený smích dvou kluků…

„Tak ty myslíš, že mě zmákneš?“ Cillianův hluboký hlas zvonil skrze sníh a vítr, když jsem bruslil k němu a ukradl mu puk. „Hele!“ rozesmál se a honil mě po rybníku rychlostí, která mi připadala snad milion kilometrů v hodině. Teď už mě nedokázal chytit. Když jsem puk střelil mezi dvě větve, které nám tvořily branku, chytil mě do náruče a zvedl nad led. „Teď jsi lepší než já, kamaráde. Jak se to kruciš stalo?“

Na tváři se mi rozlil úsměv tak široký, až mě bolel obličej. Pokrčil jsem rameny.

„Víš to, že jo?“ pronesl Cillian, pustil mě a kroužil kolem místa, kde jsem stál. „Ty to dotáhneš až na vrchol. Každý to vidí. Všichni tě sledují.“

Já to neviděl. Cill byl ten nejlepší hokejový hráč, jakého znám. Byl jsem si celkem jistý, že se s ním nikdy nedokážu měřit. Starší než já, hvězda každého týmu, ve kterém kdy hrál. Co jsem si pamatoval, chtěl jsem být přesně jako on.

„Je to napsané ve hvězdách, brácho,“ prohlásil a rukou v rukavici mi pocuchal rozježené vlasy. „Budeme hrát na Harvardu spolu a pak to pořádně nakopneme. NHL, All Stars, Olympiáda.“ Usmál se a dal mi pusu do vlasů. „Společně, jo?“

„Společně,“ odpověděl jsem a připadal si jako nejšťastnější kluk na světě. Já a Cillian. Společně můžeme my dva dobýt svět…

Na ramenech se mi usadila neskutečná tíha, která mě tlačila do země. Otevřel jsem oči a vrátil se zpátky do tmy uprostřed našeho opuštěného rybníku. Sám. Nečekala nás žádná budoucnost, o které jsme snili. Žádní Bratři Woodsovi svět nedobudou. Jen já a přízrak mého bratra, který se nade mnou vznášel a vysával všechno dobré do svojí dravé prázdnoty.

Dřevo hokejky mi zaúpělo v dlaních,když jsem ho sevřel jako ve svěráku. Čím déle jsem tam nehnutě stál, prázdnotu mé duše naplňovala zuřivost a sílila a sílila, až jsem tu hokejku zvedl vysoko nad hlavu a praštil s ní o led veškerou silou, kterou jsem v sobě nasbíral. Roztříštila se na tisíc kousků.

Naše sny byly teď také rozbité, tak co znamenala jedna další oběť téhle mizérie? Dojel jsem zpět k okraji rybníku, sundal si brusle a odhodil je do houští přerostlých holých stromů kolem. Klesl jsem k zemi.

Pojedeš, hochu…

Táta by klidně mohl stát za mnou, jak hlasitě jsem v hlavě slyšel jeho hlas. Bylo mi osmnáct. A měl jsem vyrazit na cestu po světě s ostatními, kteří byli očividně „jako já“. Bylo mi osmnáct a měl bych pracovat na budoucnosti, o níž jsem snil. Jenže tu, kterou mi slibovali, mi ukradl člověk, kterého jsem miloval ze všech nejvíc. Ten, komu jsem na světě nejvíc věřil. Na ničem už nezáleželo. Byl jsem úplně sám.

A už dlouho jsem se ani nedokázal přinutit, abych se o něco zajímal.

3

Krotká srdce a první pohledy

Savanna

New York

„Už jsi sbalená?“

Zvedla jsem pohled, zatímco jsem seděla na kraji hotelové postele úplně ztracená v myšlenkách.

Ida se postavila přede mě. Dlouhé tmavé vlasy jí splývaly ve vlnách a v hezké tváři měla dolíčky. Máma s tátou se mnou přiletěli do New Yorku, abych nastoupila na letadlo do naší první destinace v rámci terapeutické cesty. Měli jsme dorazit na letiště, kde se potkáme s dalšími účastníky a samozřejmě s našimi dvěma terapeuty. Několikrát jsem s těmi terapeuty měla videohovor a vypadali mile. S nervozitou mi to ale nepomáhalo.

Ida odmítla zůstat v Georgii a trvala na tom, že mě vyprovodí.

Přitiskla jsem ruku na zavřený kufr. „Myslím, že jo.“ Ida se mnou minulou noc sdílela pokoj. Vyprávěla mi historky ze školy a nejnovější drby z týmu roztleskávaček, kterého byla členkou.

Ida Litchfieldová byla zosobněné slunce. Posadila se vedle mě na postel a propletla si prsty s mými. Dívala jsem se na ně a na její růžový lak vedle mého bezbarvého. Položila mi ruku na rameno a ten prostý projev sesterské náklonnosti mi sevřel hrdlo.

„Nechci jet,“ přiznala jsem šeptem. Srdce se mi chvělo a já cítila, že se zase chystá udeřit úzkost.

Ida mi stiskla ruku. „Já vím…“ Odmlčela se a já věděla, že se zarazila, aby neřekla víc. Vyčkávala jsem a nebyla si jistá, jestli to chci slyšet. Potom však s roztřeseným nádechem dodala: „Ale potřebuju, abys jela.“ Náhlý smutek v jejím hlase byl jako zásah nožem rovnou do srdce.

Strnula jsem nad jejím přiznáním a otočila hlavu, abych na ni viděla. Tvář měla sklopenou a opírala se o moje rameno.

„Ido –“

„Prosím…“ žadonila tiše a pak pomaličku zvedla hlavu. Ničilo mě vidět její jindy veselé oči naplněné smutkem. Zelené duhovky měla zalité slzami. Srdce mi začalo divoce tlouct. Ida letmo pohlédla k oknu s výhledem na letiště JFK a pak zpátky na mě. „Potřebuju zpátky svou sestru,“ hlesla nakonec a já cítila, jak se ten nůž boří ještě hlouběji. Chtěla jsem něco říct, ale vina mě tak ochromila, že jsem to nedokázala.

„Ztratit Pops…“ Ida ztichla a po levé tváři jí sklouzla osamělá slza. Otřela jsem ji palcem. Ida se na mě s vděčností usmála.

Zhluboka se nadechla. „Ztratit Pops bylo to nejtěžší, čím jsem si v životě prošla.“ Položila jsem jí druhou ruku na koleno. „Ale vidět mámu s tátou potom… vidět tebe…“ Ida se odmlčela a já věděla, že se vrátila k těm prvním měsícům po smrti Poppy. Nejtemnější dny, které jsme kdy zažili. V době, kdy už bylo jasné, že nikdy nic nebude jako dřív. „Nejvíc bolelo vidět, co to udělalo s vámi všemi… S mojí rodinou. Moje báječná, nádherná rodina byla nenapravitelně zraněná a já s tím nemohla nic dělat. Maminka s tatínkem se hroutili. Poppy, naše dokonalá Poppy byla pryč a tolik mi chyběla, že jsem ani nemohla pořádně dýchat, ale…“ Ida se zarazila.

Přitáhla jsem si ji blíž k sobě. „Co? Prosím, řekni mi to.“

Ida se posunula a zadívala se mi do očí. „Ale věděla jsem, že mám tebe. Chtěla jsem se tě držet. Mít jistotu, že ty mě taky neopustíš.“

Zalapala jsem po dechu. Ida byla ještě holčička, když se to všechno stalo. Sice dost stará na to, aby si to pamatovala, ale tak mladá, že muselo být prakticky nemožné ten žal nějak zpracovat.

„V noci jsem často proklouzávala do tvého pokoje, jen abych se ujistila, že dýcháš.“

To jsem netušila.

„Ido –“

„Držela jsem se toho, že i když je Poppy pryč, věděla jsem, že je na lepším místě. Prostě jsem to cítila v srdci. Po všech těch letech bolesti, kdy musela bojovat o přežití…“ Zavrtěla hlavou. „Nedokážu to vysvětlit, ale prostě jsem věděla, že na nás dává pozor. Kdykoli jsem na ni pomyslela, cítila jsem, jako by mě zahalilo něco hřejivého, co ani nedokážu popsat. Někdy jsem v našem domě vnímala její přítomnost, jako by kráčela vedle mě a posadila se ke mně na gauč.“ Sebeironicky se rozesmála. „Dokázalo mě to tak uklidnit. Pořád dokáže. Nejspíš to zní hloupě –“

„Vůbec ne,“ odpověděla jsem pevně. Vlastně jsem se na začátku modlila za to samé. Tolikrát jsem prosila Poppy o nějaké znamení, ale žádné nikdy nepřišlo. Jen jsem chtěla vědět, že je v pořádku. A že její život skutečně neskončil. Že je na nějakém lepším místě než na tomhle světě, směje se a miluje a možná se znovu setkala s naší bábinkou, kterou tolik zbožňovala. Že nás pořád zbožňuje, je s námi a pomáhá nám vyrovnat se s tou strašnou ztrátou.

„Jenže od chvíle, kdy jsme ztratili Poppy, to nejtěžší na tom bylo…“ Zatajila jsem dech a čekala, co Ida řekne. Ramena jí poklesla a ona zašeptala: „Že ten den jsem ztratila i tebe.“

Ať už z mého srdce zbývalo cokoli, teď se rozplynulo i to. Idina slova explodovala jako granát. Ida mi teď pevně svírala ruku. „Sledovala jsem tě, jak se vytrácíš, Sav. Viděla jsem, jak se uzavíráš do sebe, až jsi úplně nedobytná. Postavila jsi kolem svého srdce takové zdi, že je nikdo nedokáže prolomit.“ Po tváři jí stekly další dvě slzy. „Ani já ne. Uzavřela ses před námi všemi.“ Dlouze a pomalu vydechla. „Před necelými čtyřmi lety jsem přišla o dvě sestry a…“ Hlas se jí chvěl a mě to drtilo. Odkašlala si a ochraptěle dodala: „Prostě tě hrozně moc chci zpátky.“

Z bolesti v jejím hlase se mi dělalo nevolno. Protože měla pravdu. Skutečně jsem všechny odstrčila. Nechala jsem svou malou sestřičku trpět a nijak jsem jí nepomohla. Neudělala jsem to schválně, ty zdi se postavily samy bez mého přičinění a uvěznily mě. A já je nechala.

Pořád jsem tam byla, ale když jsem slyšela, co to udělalo s Idou…

Trvalo mi příliš dlouho, než jsem znovu promluvila, ale zhluboka jsem se nadechla a přiznala jsem to. „Nevím, jak se vrátit.“ Tentokrát to byla Ida, kdo otřel slzy z tváře mně. „Snažím se, Ido, přísahám…“

„Já vím, že ano.“ Ida mě objala. Jakmile to udělala, moje zběsile tlukoucí srdce se začalo trochu uklidňovat. „Jsem na tebe tak hrdá za to, jak moc se snažíš, ale potřebuju, abys na tuhle cestu vyrazila. Nejen pro mě a nejen pro Poppy, ale pro sebe.“ Ida se odtáhla a vzala mi tváře do dlaní. V očích měla tolik lásky a povzbuzení. „Zasloužíš si žít, Sav. Jsi tak milovaná, krásná, laskavá, chytrá a jedinečná a zasloužíš si být šťastná.“ Idě se znovu stáhlo hrdlo. „To je všechno, co pro tebe chci. Štěstí. Pops by to pro tebe chtěla taky.“

Zírala jsem na sestru a zápasila s hlasem uvnitř své hlavy, který mi říkal, abych tomu odolala a že nikam jet nepotřebuju. Že jsem v pohodě, potřebuju jen víc času, víc terapie s Robem doma. Terapie, na kterou jsem docházela roky… která nefungovala… protože nic nefungovalo…

„Dobře,“ prohlásila jsem a zradila strach v sobě. Objala jsem sestru pevněji. Poppy byla odjakživa moje starší sestra, ta, za kterou jsem se vším chodila. Jenže teď jsem byla Idina starší sestra já. Ta, za níž by měla chodit a jíž by se měla svěřovat. Tak jsem to musela zkusit. Pro ni to zkusím.

Překvapilo nás náhlé zaklepání na dveře. Ida se rozesmála nad tím, jak jsme obě nadskočily, a já se usmála také. „Děvčata, je čas vyrazit,“ ozval se z chodby táta.

Ida sklonila hlavu, aby se setkala s mým sklopeným pohledem. „Jsi v pořádku?“ Viděla jsem v jejích očích obavu. Strach, že toho řekla až příliš a moc na mě tlačila.

Připadala jsem si zraněná a vyčerpaná, ale objala jsem ji ještě pevněji. „Jsem v pohodě.“ Byla to lež. To jsme věděly obě. A obě jsme ten fakt ignorovaly.

„Kdo ví,“ prohodila Ida a zaculila se. „Třeba tam taky budou nějací hezcí kluci. Aspoň by ta cesta byla trochu snesitelnější.“

Protočila jsem nad jejím rozzářeným úsměvem oči. „Ido, to je mi vážně jedno.“

Ida mě popadla za ruce. „Nebo cizinci. Kluci s přízvukem a romantikou v krvi.“

Potřásla jsem nad sestřičkou hlavou, vstaly jsme z postele a já si vzala bundu a zavazadlo. Ignorovala jsem chvění rukou a to, jak se mi svírá žaludek. Ida se mi zahákla za loket a zamířily jsme ven do chodby. Máma s tátou tam čekali. Maminka vykročila dopředu s ustaraným výrazem ve tváři. Určitě bylo znát, že jsme brečely.

„Jsme v pořádku,“ prohlásila jsem, než se stihla zeptat. Stiskla jsem Idě ruku. „Budeme… budeme v pořádku.“

Doufala jsem, že když si to budu dostatečně opakovat, třeba to nakonec bude pravda.

* * *

Letiště JFK bylo hlučné a rušné, jak jsem čekala. Táta mě vedl směrem ke skupince lidí, která stála stranou od front a uspěchaných skupin cestujících, kteří horečně kontrolovali tabule s přílety a odlety. Hned jsem poznala Lea a Miu, terapeuty z našich videohovorů. Ida měla stále paži propletenou s mojí, ale když jsem uviděla nové, zvědavé tváře, jak se ke mně obrátily, nervy jsem měla napjaté k prasknutí. Přála jsem si teď být kdekoli jinde, jenom ne tady. Napočítala jsem čtyři další lidi mého věku, kteří tam byli také s rodinami. Všichni k nám stočili pohled, když se táta natáhl k Mie a potřásl jí rukou.

„Savanno!“ oslovila mě Mia a hned poté napřáhla ruku ke mně. Měla krátké blond vlasy a laskavé modré oči. Bylo jí asi kolem pětačtyřiceti let a mile se usmívala. Jako další se představil Leo, vyšší muž tmavé pleti. Mohlo mu být něco přes padesát a měl nádherné černé oči. Leo a Mia nám přes videohovor sdělili, že jsou psychologové, kteří se specializují na proces truchlení.

Táta ode mě vzal tašky. „Savanno, pojď, představím tě ostatním, kteří také vyrážejí na cestu,“ pronesla Mia. Ida se pustila mé paže a já ji na okamžik skoro odmítla nechat jít. Ida se mi zadívala do očí a povzbudivě kývla. Objala jsem si chvějícími se pažemi trup a zhluboka se nadechla, abych potlačila narůstající paniku. Následovala jsem Miu, zatímco Leo hovořil s rodiči a Idou.

První byla snědá dívka s tmavýma očima. „Savanno, to je Jade.“

„Ahoj,“ pozdravila mě plaše a mávla rukou. Vypadalo to, že je tam se svým otcem a prarodiči.

„Pak tu máme Lili a Travise.“ Lili měla kudrnaté hnědé vlasy a modré oči, zatímco Travis byl zrzavý a na nose měl brýle s tmavými obroučkami. Oba na mě s nevelkým nadšením zamávali. Zdálo se, že nikoho zrovna moc netěší, že se má na tu cestu vydat.

„A tohle je Dylan.“ Dylan vykročil vpřed a objal mě. Zkameněla jsem, protože jsem nebyla zvyklá pohybovat se kolem tak kontaktních lidí, ale rozpačitě jsem ho objala zpět. Široce se na mě usmál, než se zase odtáhl. Dylan měl tmavou pleť a ty nejkrásnější karamelové oči, jaké jsem kdy viděla. Byl vysoký, štíhlý a měl jemný, přívětivý úsměv na rtech. „To jsou skoro všichni, jen ještě čekáme na jednoho –“ Mia se zarazila uprostřed věty. „A už je tady.“

Otočila jsem se a na chvíli zatajila dech, když jsem uviděla, jak se k nám blíží vysoký kluk. Měl tmavě hnědé vlasy – krátké po stranách a nahoře delší –, které mu v neuspořádaných pramenech spadaly do čela. Tělo mu pokrývala spousta tetování a piercingů. Měl statnou postavu a očividně byl fyzicky zdatný, možná sportovec? Byl oblečený celý v černém a s pohledem sklopeným k zemi kráčel nejspíš za svými rodiči. Přistihla jsem se, jak ho sleduju, zatímco k nám přichází. Vypadal, že je stejně uzavřený jako já a na okamžik jsem v sobě pocítila záblesk sounáležitosti.

„Ahoj, Caeli,“ pozdravil ho Leo a chlapec konečně zvedl oči. Byly úchvatné – křišťálově modré, měly skoro až stříbrný odstín. Byly to ty nejpozoruhodnější oči, jaké jsem kdy viděla. Jako by na sobě pocítil můj pohled, Leova pozdravu si ani nevšiml a obrátil se mým směrem. Srdce mi poskočilo, když přivřel oči a dlouhé tmavé řasy se dotkly tváří. „Pojď, všem tě představím.“

Cael a Leo přistoupili k nám. Sklopila jsem pohled, ale stále jsem na sobě cítila Caelovy oči. Leo představil Caela zbytku skupiny a pak se konečně dostal ke mně. „A tohle je Savanna,“ prohlásil a já s hlubokým nádechem zvedla hlavu. Cael stál přímo přede mnou, musela jsem zaklonit hlavu, abych mu viděla do očí.

„Ahoj,“ hlesla jsem a Cael přikývl na pozdrav. Lehce naklonil hlavu ke straně, jako by mě podrobněji studoval. Zuby měl zaťaté a v pohledném obličeji napjatý výraz.

Cítila jsem, jak mi začínají rudnout tváře, ale zachránil mě Leo, když oznámil: „Dobře, tak to jsou všichni.“ Usmál se. „Je čas rozloučit se s vašimi blízkými.“ Veškeré teplo, jež se mi ve tvářích nahromadilo, se z nich zase vytratilo, když jsem stála před rodiči a Idou. Srdce mi začalo okamžitě bušit tak prudce, že se mi motala hlava. Snažila jsem se soustředit na dech a na to, abych se nezhroutila při první výzvě, které čelím.

Maminka došla přímo ke mně a vzala mě do náruče. Doufala jsem, že necítí, jak se třesu. Slyšela jsem, jak zavzlykala, a na rameno mi dopadlo několik jejích slz. Objala jsem ji pevněji a musela jsem bojovat sama se sebou, abych ji dokázala pustit. „Půjde ti to skvěle,“ řekla a hladila mě rukou nahoru a dolů po zádech, aby mě uklidnila.

Přikývla jsem, ale nedokázala jsem najít hlas. Máma ustoupila a jako další mě objal táta. „Kdykoli nám volej, ano? Stačí jen zvednout telefon.“ Kývla jsem a on se odtáhl, aby se mi podíval do očí. Spodní ret se mi zachvěl a podle smutku, který mu přelétl přes tvář, jsem věděla, že si toho všiml. „Zlatíčko, jsem na tebe tak hrdý. Tohle pro tebe bude moc dobré. Prostě to vím.“ Odkašlal si a zvedl prst k nebi. Chvilku mu trvalo, než znovu dokázal promluvit. „A ona na tebe bude dohlížet. Bude s tebou na každém kroku a provede tě tím.“ Přestože byla jeho slova laskavá, jako by mě udeřil do prsou.

„Jo,“ šeptla jsem. Snažila jsem se být silná, nesesypu se tady. Musela jsem to udělat. Prostě musela.

„A teď já!“ Smích projel temnotou mé úzkosti, když mě Ida popadla do náruče tak pevně, že jsem sotva dýchala. „Miluju tě,“ řekla prostě. Cítila jsem ta slova až hluboko v kostech. Dělala jsem to pro ni. Dělala jsem to pro celou naši rodinu.

„Taky tě miluju,“ odpověděla jsem a zněla mnohem sebevědoměji, než jsem se cítila. Když mě Ida pustila, usmívala se na mě s dolíčky ve tvářích. „Mám z tebe takovou radost.“ Kývla jsem, ale nedokázala jsem promluvit. „Volej a piš mi. Chci znát úplně všechno, každý krok té cesty. A fotky! Spoustu fotek, prosím!“

„Rozhodně.“ Ustoupila jsem a připadalo mi, jako bych měla chodidla ze žuly. Vážně jsem nikam jet nechtěla. Všechno ve mně křičelo, abych to odmítla, nasedla na let zpátky do Georgie a vrátila se ke svému normálnímu životu. Jenže jsem věděla, že na mé běžné existenci nebylo nic dobrého. A když jsem vrhla ještě poslední pohled na mámu, tátu a sestřičku, na to, jak se jim hrnou do očí slzy, věděla jsem, že se musím vzpamatovat kvůli nim.

Musím se vzpamatovat kvůli sobě.

Vzala jsem si příruční zavazadlo a přidala se k Mie a Leovi. Většina ostatních už se s rodinami rozloučila. Když jsem zvedla pohled, Cael dost agresivně setřásl otcovu ruku z ramene a s rozčileným výrazem od rodičů odkráčel, aniž by se s nimi rozloučil. Zastavil se strnule vedle mě a čišela z něj dost ponurá nálada. Cítila jsem však teplo jeho těla, jako bych stála u rozpálené pece. Po druhém boku mi stál Dylan.

„Jsi připravená, Savanno?“ zeptal se Dylan.

Pokrčila jsem rameny a Dylan do mě jemně šťouchl ve snaze mě utěšit. „Uvidíme, jestli nám zvládnou pomoct, co?“ Navzdory jeho hravému tónu jsem v jeho hlase zachytila náznak zoufalství, a ten nakažlivý úsměv ztratil kousek ze svého lesku.

Když jsem ještě jednou střelila pohledem po své rodině, srdce mi začalo znovu bít na poplach a úzkost, kterou jsem potlačovala, se do mě opřela plnou silou, až mi vyrazila vzduch z plic. Rozklepala jsem se a okamžitě se chytila za hruď. Zalapala jsem po dechu a pokoušela se nadechnout. Ruce se mi příšerně třásly a cítila jsem, jak se mi na čele perlí pot.

„Savanno?“ Mia si stoupla přede mě a já koutkem oka uviděla, jak máma a Ida vykročily dopředu. Nadechovala jsem se nosem. Obrátila jsem se k sestře a mámě a zachytila v jejich tvářích obavu, ale zvedla jsem dlaň, abych je zarazila. Okamžitě se zastavily a já se na ně slabě usmála.

Tohle musím zvládnout sama.

„Savanno, můžeš mluvit?“ otázala se Mia a v otázce jí zazněla starost. Začalo mi zvonit v uších a uzavřelo mě to v hlavě s mou panikou. Když jsem se však několikrát pomalu nadechla a vydechla, zvonění zvolna ustupovalo a zahlcující zvuky letiště se ke mně přihnaly jako smyslová přílivová vlna.

Otočila jsem se k Mie a přikývla. Cítila jsem se zesláblá. Cloumalo se mnou vyčerpání jako po každé panické atace, kterou jsem kdy zažila. Nervy jsem měla napjaté.

„Jsem v pohodě,“ hlesla jsem roztřeseně a Mia mi chlácholivě položila ruku na rameno, přičemž se jí v obličeji mihlo něco jako hrdost. Pohlédla jsem na svoji rodinu. V mámině a tátově tváři jsem viděla hlubokou obavu. Idě se leskly oči, ale usmála se a poslala mi vzdušný polibek. Usmála jsem se na ni a snažila se aspoň trochu vzchopit.

„Fajn, tak pojďme,“ vyzval nás Leo a Dylan ke mně přistoupil blíž.

„Dobrý, Savanno?“ zajímal se.

„Jo, děkuju,“ odpověděla jsem. Oceňovala jsem, že se zajímá.

Potom jsem ucítila, jak se po mé levici někdo blíží a ovanula mě vůně mořské soli a svěží vzduch, v němž byl cítit sníh. Ztuhla jsem, když jsem si uvědomila, že je to Cael. Tyčil se vedle mě a musela jsem k němu zvednout oči. Díval se dopředu a v jeho pohledu přetrvávala pochmurná prázdnota, ale potom zamžikal a sklouzl očima ke mně. Přistoupil o kousek blíž a pocit tepla ve mně narostl. Paže měl zkřížené na prsou a byl odtažitý. Mlčeli jsme. Vůbec jsem ho neznala, ale přesto jsem měla zvláštní pocit, že mě chrání.

Vydali jsme se na cestu a Cael s Dylanem stáli vedle mě z obou stran jako stráž. Zkontrolovala jsem, jestli mám zavazadlo, zalovila jsem v něm rukou a přejela prsty po zápisníku, který jsem nosila všude s sebou. Doufala jsem, že má táta pravdu. Doufala jsem, že mě na téhle cestě bude Poppy provázet a půjde po mém boku s rukou na mých zádech, abych byla silná. A modlila jsem se, že ať se na té cestě přihodí cokoli, třeba budu schopná otevřít zápisník na první stránce a znovu uslyším hlas své sestry.

Jen jsem potřebovala sebrat odvahu.

Když jsme procházeli bezpečnostní kontrolou a čekali v letištní čekárně, hloubala jsem, zda ta cesta někomu z nás vůbec dokáže pomoct. To asi zjistíme. Moc jsem si přála, aby to zabralo, ale pořád jsem se uvnitř cítila úplně otupělá. Když jsem se rozhlédla po šesti vybraných teenagerech, které se Leo s Miou snažili zachránit před trvalou černou dírou smutku, jasně jsem vnímala, jak se nám všem z duší dere dusivý žal. Na každé tváři jsem rozpoznala masku normálnosti, kterou jsme všichni nosili, aby zakryla člověka, který pod ní křičí bolestí.

Cítila jsem, že mě čeká těžký boj. S dlouhým nádechem jsem ke své sestře vyslala tichou prosbu.

Poppy, prosím, pokud mě můžeš slyšet… Pomoz mi. Prosím, ještě jednou. Pomoz mi to zvládnout.

Pomoz mi naučit se, jak žít bez tebe.

Pomoz mi být v pořádku.