Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHE SEHNSUCHT

Kommissar Dupins dreizehnter Fall

Copyright © 2024, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2026 by Jiří Pondělíček

ISBN 978-80-284-1146-6

À L.

Jedno nevyřčené slovo je lepší než dvě vyřčená.

Bretaňské přísloví

PRVNÍ DEN

Nic se zde nezdálo být z tohoto světa. Ani mystická scenerie, z Atlantiku strmící žulové skály, surreálně zelená tráva na jejich vrcholcích, ani stříbřitě zelené moře, ani zdánlivě nekonečně širá, křišťálově namodralá obloha. A ještě méně pak úžasná sférická hudba, kterou zde u Phare du Stiff toho letního večera vyluzovalo pět žen.

Ȋle d’Ouessant jako by opravdu nebyl z tohoto světa.

Přesně takový dojem měl komisař Dupin, když odpoledne poprvé vstoupil na tento ostrov. Ještě nikdy v životě se neocitl na srovnatelném místě. Ouessant neměl s ostatními bretaňskými ostrovy rozhodně nic společného. Jakkoli byly Belle-Ȋle, Ȋle de Sein, Ȋles de Glénan a všechny ostatní ostrovy také úžasné a svérázné, přesto náležely jednoznačně k říši reality, k „obyčejnému světu“, což bylo v případě Ouessantu značně sporné.

Enez Eusa, tak zněl bretonsky královský titul ostrova, „nejdál položený“. Za nejzazší severozápadní výspou bretaňského světa, a nejen jeho, nýbrž celého evropského kontinentu, „velké země“, jak poněkud skepticky nazývali ostrované vzdálenou pevninu. „Vznešený“, neboť i to znamená výraz Enez Eusa, ležel dvacet dva kilometrů za úplně posledními útesy Finistère, dokonce i za „koncem světa“. Na severu se nacházel Cornwall a o kus dál na západ Irsko. Pokud se někdo v Atlantiku plavil přímo na západ, narazil po tisících kilometrů na Newfoundland.

Ouessant byl divoký a krásný. Přírodní živel. To platilo jak o ostrovu samotném, tak o pocitu, který v člověku vyvolával. Našinec měl dojem, že byl uvržen doprostřed nespoutané přírody. Atlantičtější už to být nemohlo. Là où souffle un vent fort de la liberté, „tam, kde vane mocný vítr svobody.“ Zní to možná pateticky, ale přesně to vystihovalo to, co člověk na Ouessantu cítil: nesmírnou svobodu. Necelých osm kilometrů dlouhý, maximálně čtyři široký, rozeklané pobřeží, několik málo oblázkových pláží, čtyři malé písečné, to vše chráněné armádou majáků. Při pohledu shora měl ostrov překvapivě tvar humřího klepeta a v okolních vodách se to humry jen hemžilo. Dupina to uklidnilo: tady hladem jistě nezemře.

Zde na nejzazším severovýchodním cípu, kde stál slavný maják Stiff, se ostrov prezentoval úchvatným strmým pobřežím, brachiálním, vznešeným, porostlým mechy, vřesem, kručinkou a střapatou trávou. Směrem na západ pak překvapoval mírnou proláklinou, zelenou Plage d’Arlan, kde se nacházela hrstka tamních stromů. Ty to neměly na Ouessantu vůbec lehké. Pěna z vln dorážejících na břeh vystřikovala až do větrných sfér a zanášela celý ostrov solí a jódem. Déšť zde nebyl velký problém, ve skutečnosti tu pršelo méně než na pevnině. Zato tady vál kornog, a to skoro pořád. Nevlídný západní vítr, tak charakteristický, že mu Ouessanťané dali vlastní jméno.

Ouessant byl ročně vystavován v průměru dvěma tuctům útoků prudkých bouří, většina jich atakovala ostrov v únoru. Síla větru devět nebyla nijak vzácná. Maxima, nazývaná coups de tabac neboli „tabákové šlehy“, dosahovala pravidelně až 180 km/hod. za legendárních bouří v letech 1930, 1960 a 2023 měly poryvy větru rychlost až 200 km/hod. Ještě povážlivější, jak shledával Dupin, však bylo jiné číslo, to samo drasticky ozřejmovalo, kde se ocitl: 28,6 metrů. Toto číslo udávalo výšku přílivové vlny, vědecky označované jako monstrózní, která postihla ostrov loni v listopadu během bouře na západě. Vlny dvakrát vysoké jako jeho dům.

Ještě jednou zvláštností se ostrov vyznačoval. Člověk měl pocit, že přicestoval do prazvláštního bezčasí. Příroda, strmé útesy, bouřlivé moře, vřesoviště prorostlá kapradím a kručinkou, vše vypadalo před tisíciletími v neolitické době stejně jako v současnosti. Jako by ho cosi katapultovalo do jiného světa, opatřeného intenzivní archaickou aurou plnou starodávné magie. Jako by upadl do divokého snu.

„Není divočejší, drsnější, smělejší Bretaně! Holý žulový balvan uprostřed nejpustějšího Atlantiku,“ navnadil Riwal Dupina před odjezdem. „To není Středomoří, Karibik ani Jižní moře! To jste na velkém omylu, šéfe.“

Byla to zvláštní konverzace, neboť Dupin v žádném případě Středomoří, Karibik ani Jižní moře neočekával. „Na Ouessantu není vůbec nic líbezného, vůbec nic!“ pokračoval rozhorleně jeho první inspektor. „Konec světa nemůže být nikde vábný! Dokonce ani když tam vesele dovádějí delfíni, na útesech vznešeně posedávají kormoráni a ústřičníci s červenými zobáky provádějí úchvatné manévry. Zato je na tomhle ostrově mnohem více mysterií než všude jinde. Spousta mystiky!“ Riwal si neodpustil mlhavou výstrahu. „Dávejte si pozor, šéfe! Pamatujte na má slova.“

Dupin už se pro jistotu dál neptal. Někdo by mohl soudit, že vyráží na misi Indiana Jonese. Přičemž si musel chtě nechtě přiznat, že poté, co strávil na ostrově několik hodin, začal tak trochu chápat, co Riwal patrně myslel onou „spoustou mystiky“.

„V každém případě je název té kapely výstižný, nemyslíte? Jmenuje se Sous le charme des Sirènes. V okouzlení Sirénami. My tady na ostrově jim říkáme prostě jen Sirény. Je to hudba z jiného světa.“

Starostka Alana Rigová se na Dupina usmála.

Komisař přátelsky přikývl.

Měla pravdu. Tajemné jemné tóny, které vyluzovaly hudebnice svými hlasy a nástroji, jako by pocházely z jiných sfér. Dupin si musel připustit, že jeho vztah ke keltské hudbě nebyl ani po dvanáctileté intenzivní bretonizaci dvakrát vřelý. Ale na tento tajuplný ostrov se hodila. Dokonce velmi: jako by odtud pocházela. Jako by právě zde vznikla.

„Je to senzace! Už jen to, že těch pět spolu už zase hraje,“ pokračovala starostka. „Bude to ve všech novinách! – Škoda jen, že k tomu byla zapotřebí taková tragédie.“

Sklíčeně potřásla hlavou.

„Kdy spolu hrály naposledy?“

Jakkoli zněla melodie jemně, Dupin značně zvýšil hlas.

Starostka chvíli přemýšlela.

„To bylo před osmi lety. Potom Rayanne odjela z ostrova.“

Delší odmlka. Poslední věta vyzněla tak trochu jako: Potom došlo k pádu člověka.

„Odešla do Dublinu a proslavila se. Opravdu se proslavila. Od té doby Sirény spolu už nevystoupily.“

Starostka se nakrátko melancholicky odmlčela.

„Rayanne tu v posledních letech pobývala jen málokdy. Ale,“ pousmála se, „to se teď změnilo.“ Alana Rigová se zhluboka nadechla a zvolala: „Rayanne je zase zpátky!“

Když Dupin dnes odpoledne dorazil na ostrov, přijala ho oficiálně madame le maire. Alana Rigová nejenže starostovala osmi set padesáti ostrovanům, nýbrž z moci svého úřadu vykonávala také funkci officier de police. Byla to pohledná žena kolem padesátky, měla dlouhé černé vlasy, štíhlou postavu, na sobě černé džínsy a černou bundu do deště, ačkoli po dešti nebylo široko daleko památky, o mracích nemluvě. Občas působila neosobně a vzápětí zase zcela emocionálně. Spolu s dvěma dalšími obyvateli ostrova tvořila garde champêtre, oficiální zemskou stráž. Stálá přítomnost četnictva se Ouessantu nevyplatila, na to se toho tam mnoho nedělo. A pokud se něco stalo, postarala se o to zemská stráž. Skuteční policisté, celkem šest, pobývali na ostrově pouze během hlavní sezony od poloviny června do konce srpna. Pokud došlo k něčemu závažnému v jiných měsících, dorazil někdo z pevniny. Současný případ závažný bezpochyby byl.

Včera ráno vyplavilo moře pánskou bundu, dnes ráno celého muže – poblíž přístavního mola na východě ostrova, kam připlouval trajekt. Mrtvý byl ostrovan Lionel Saux, to bylo jasné, už když se našla bunda – nikdo jiný nenosil prastarou džínsku s potiskem obálky prvního singlu skupiny Fleetwood Max. Pobřežní stráž zahájila pátrací akci ihned po nálezu bundy a mrtvého objevil ten den ráno náhodou jeden přístavní dělník. Lionelu Sauxovi bylo v létě jednačtyřicet let. Zatím bylo možné uvažovat o čemkoli: o nehodě možná spojené se zdravotními problémy, o sebevraždě nebo – o zločinu.

„Byl muzikant,“ informovala starostka Dupina, „bylo to jeho přání od mládí.“ Hudba, jak poznal komisař již v prvních hodinách pobytu na ostrově, hrála na Ouessantu významnou roli. Jak se zdálo, Lionel Saux dovedl hrát prakticky na jakýkoli nástroj, byl to rozený všeuměl, ze všeho nejraději ale skládal písničky. Krom toho to zkoušel i jako producent, před dvanácti lety natočil s jednou umělkyní z Le Conquet kompletní album, které však neprorazilo. Stejně jako jiné jeho hudební projekty. S kariérou profesionálního hudebníka to tedy nevyšlo. Stejně tak neuspěl jeho druhý profesní nápad: zřídit na ostrově irský pub. „Abyste věděl, mezi Ouessantem a Zeleným ostrovem panují čilé styky,“ poučila starostka komisaře. „Ouessanťanům je tam velmi dobře.“ Což nikoho neudivovalo, neboť Irové stejně jako Bretonci byli hrdí na svůj keltský původ. Výslovně irský pub na Ouessantu ještě nebyl, když Lionela Sauxe napadlo ho založit, ale oblíbený starousedlý Ty Korn měl irského majitele a zelený štít nad vchodem jasně hlásal, že podnik je opředen nimbem populární irské hospodské kultury. Turisté beztak dávali přednost autentickým bretaňským knajpám, z nichž bylo na ostrově několik naprosto skvělých. Letos, po třech deprimujících letech, musel Saux svůj pub zavřít. „Pecháček,“ okomentovala to nesentimentálně starostka. „Tenhle zánik pubu mu tak nějak dal ránu z milosti. Aspoň jsem měla ten dojem, i když jsem ho zase tak dobře neznala. Každopádně to občas hodně přehnal s pitím, a to už předtím, než o ten podnik přišel. To pak dokázal být dost cholerický, tu a tam se porval, ačkoli byl v jádru neškodný. Byl v podstatě dobrák. S velkými sny. Sauxovi rodiče se před pár lety těsně po sedmdesátce odstěhovali na pevninu, někam na předměstí Brestu. A co se nestalo? Za dva roky tam umřeli. Daleko od vlasti, není divu. Já jsem jim to prorokovala.“

Sentimentální madame Rigová skutečně nebyla.

Sauxova mrtvola dorazila na soudní lékařství v Brestu už v poledne a ihned poté byla zahájena pitva. Kolena a ramena vykazovala závažná poranění, jako by se potloukl o skálu, například při pádu do moře, jak shledala soudní lékařka – nová kolegyně, s níž Dupin dosud ještě nespolupracoval. Přirozeně to byly ale všechno pouze spekulace. Příčina úmrtí však byla každopádně jednoznačná: utonutí. Hlava byla nepoškozená, Saux patrně ještě žil, když dopadl do vody. Zřejmě – patoložka zvažovala možné scénáře – ztratil při pádu vědomí. Zatím nic neukazovalo na cizí zavinění. Přičemž podle toho, jak se to nejspíš přihodilo, nebylo zapotřebí k tomu shodit někoho ze skály. Stačilo lehce ho postrčit tak, aby ztratil rovnováhu. Procházka po jedné ze spektakulárních odlehlých pobřežních stezek a… Až děsivě se to podobalo dokonalé vraždě. Nikdo by ji nemohl prokázat. Strašlivě jednoduchá metoda, jak se někoho zbavit.

Vzhledem k proudům se musel Lionel Saux zřítit do moře někde na východě, s největší pravděpodobností u Penn ar Lann, hrbolatého rozeklaného výběžku, který vypadal, jako by ho měla odtrhnout od ostrova nejbližší prudká bouře, tak chatrný byl pruh souše, který ho ještě spojoval s Ouessantem. Holá pustina, v níž se kromě kamenného kruhu starého sedm tisíc let nenacházelo vůbec nic.

„Napadají vás ještě další osoby, s nimiž byl Lionel Saux v bližším kontaktu, madame Rigová?“

Starostka sestavila Dupinovi už odpoledne první se-

znam s šesti osobami. Do jednoho obyvateli ostrova. Lionel Saux měl v kapse kalhot zastrčený telefon, nepoškozený, ale uzamčený. K telefonování ho používal očividně jen málokdy. Seznam volání už byl k dispozici. Týden před smrtí telefonoval do obchodu s hudebními nástroji v Brestu. Údajně šlo o speciální struny na kytaru. Jednou volal Romy Potinové, jedné z pěti muzikantek, a jednou pekaři kvůli objednávce.

„Ne. Jen těch šest. Víc jich nebylo. Jak jsem řekla, Lionel byl spíš samotář.“

Pořád ještě si Dupina zvědavě prohlížela. Přirozeně, byl na ostrově něco jako cizí těleso. Také se tak cítil.

Prefekt, Dupinův nejvyšší nadřízený – a osobní noční můra – se dnes objevil neohlášen na komisařství brzy ráno, což jinak nedělal. Měl „speciální úkol“. Prý je „osobně alarmujícím způsobem zainteresován“ v Saxově úmrtí. Jade Quiniouová, jediná z hudebnic, která nebyla na seznamu kontaktů – hráčka na bodhrán, pověřenkyně pro kulturu a conteuse –, byla Lockmariaquerova neteř. Což se na té ženě nedalo vůbec poznat, jak shledával Dupin, neboť působila vysloveně přátelským, ba sympatickým dojmem. Komisař s ní doopravdy soucítil. Člověk za své příbuzné nemůže a tohle byl pro ni těžký úděl. Dnes odpoledne s ní prohodil několik slov, zítra si s ní pohovoří důkladněji. Mezitím už se dozvěděl, že zjevně neměla příliš úzký vztah se svým strýčkem, a i to svědčilo v její prospěch. Onen „nejvýš citlivý případ“ byl vlastně v kompetenci brestského komisaře, prefektova milce, ješitného naboba, s nímž byl Dupin na válečné noze. Ten ale někam na tři týdny odcestoval. „Na zcela zaslouženou dovolenou,“ prohlásil prefekt. Na Lockmariaquera mocně zatlačila jeho sestra, její dcera byla koneckonců „v ohrožení života“. Podle současného stavu vyšetřování velmi přehnaná obava, soudil Dupin. „Vypátrejte, co vězí za smrtí toho muže, a dejte dobrý pozor na mou neteř,“ zněla prefektova instrukce.

„Speciální úkol“ nemohl přijít v nešťastnější chvíli. Nolwennová, oficiálně Dupinova asistentka, vlastně ale centrální mozek policejního komisařství v Concarneau, se právě plavila na jachtě. Nebyla to ledajaká plavba, ne, byla opravdu velkolepá. Nolwennová si plnila jeden ze svých dětských snů. Kopírovala trasu legendární regaty Transat, jednoho z nejslavnějších jachtařských závodů na světě, který startoval každý rok v Concarneau. Tento výlet jí daroval manžel k jejich stříbrné svatbě. Oba byli vášniví jachtaři. Vyrazili na moře přede dvěma týdny spolu s dvěma přáteli. Odpluli z Concarneau na Porto Santo poblíž Madeiry a právě nechali ostrov za sebou. Druhá, neporovnatelně obtížnější etapa vedla přes celý Atlantik až na Svatý Bartoloměj přináležející k Malým Antilám. Dupinovi připadal tento podnik do jisté míry ztřeštěný. Ale přirozeně neřekl jediné slovo. Vroucně doufal, že se potvrdí to, co se u Nolwennové vlastně osvědčilo pokaždé: že ví, co dělá.

Dudy, které už nějakou chvíli mlčely, se nyní ozvaly znovu. Dupin nepovažoval za možné, že dudy dokážou ze sebe vyloudit takové tóny. Vysoká hubená hudebnice, tak vyzáblá, až se našinec ptal, odkud bere potřebný objem vzduchu, se zářivě zrzavými vlasy jako by se pokoušela napodobit se svým nástrojem vítr.

Pět Sirén hrálo přímo pod majákem Stiff na mýtické základní nástroje keltské hudby: violu – loutnu – bodhrán, keltský rámový buben – dudy – harfu. Občas se přidala flétna, poté co umlkly dudy. Ryšavá muzikantka oba nástroje střídala. Souborů v tomto složení byl bezpočet, v každé bretaňské vsi; co těchto pět žen charakterizovalo kromě toho, že virtuózně ovládaly své nástroje, byly jejich úchvatné hlasy. Dnes večer zde doslova okouzlovaly několik set lidí – patrně polovinu obyvatel, kteří se dostavili na „koncert pro Lionela“, jenž spontánně uspořádaly spolu se starostkou. Na úpatí Phare du Stiff rozprostřely na půltucet starých dřevěných palet koberec z umělé trávy – a pódium bylo hotové.

Starý maják byl mýtus, dílo dalece přesahující svým významem hranice ostrova. Jedinečná konstrukce: dvě kulaté věže, velmi solidní, a přitom neméně elegantní, vestavěné do sebe, jako by se vzájemně podpíraly v boji proti zuřícím živlům. Jako by pouze jedna věž zde nahoře, na nejexponovanějším místě ostrova nestačila. Dvojitý maják. Dupin ještě nikdy předtím něco takového neviděl. Vskutku umělecké dílo.

Phare du Stiff. Dupin tomu nechtěl uvěřit, navrhl markýz de Vauban, legendární architekt krále Slunce Ludvíka XIV., tedy muž, který vybudoval concarneauskou pevnost. Stejně jako pevnosti v Saint-Malo, Camaretu a La Rochelle. De Vauban přirozeně působil také v Paříži. A patrně dokonce i zde na tomto kousíčku pevniny uprostřed bouřlivého Atlantiku.

Le Stiff samozřejmě nesestával pouze z dvojité věže. De Vauban navrhl jako vždy celý areál. Napravo a nalevo od majáku umístil – přísně symetricky – dvě hezké jednopatrové budovy ve stejném slohu, zářivě bílé stejně jako maják. To vše pak obehnal metr vysokou kamennou zídkou přesně obdélníkového tvaru. Jediný vstup opatřený bránou ležel u úzké silničky. Stála u něj kola návštěvníků koncertu, hlavní dopravní prostředek na ostrově. Turisté se svými auty na ostrov nesměli, vozidla vlastnila jen hrstka Ouessanťanů. Krajina na Pointe de Bac’haol – výběžku, na němž stál starobylý Stiff – byla drsná a ošlehaná větry.

Bílé zdi majáku a obou budov se léty zbarvily lehce do oranžova. Oranžová byla, jak se zdálo, také barva dnešního západu slunce. Nebe a slunce volily den co den nové barevné odstíny, novou atmosféru, někdy s mraky nekonečných tvarů, jindy bez mraků jako dnes. Pokaždé to byl vzácný spektákl, inscenovaný pro jediné představení, neopakovatelný.

Komisař si vytáhl červený notýsek a něco si poznamenal.

„Teď přijde sólo pro harfu! Pozor! Hraje Rayanne!“

Starostčin hlas zněl uctivě, pak zmlkla a kochala se.

Rayanne Kerová byla superstar, to Dupin věděl, a to nejen pokud šlo o keltskou hudbu, ale i o džez. Vypadala v té chvíli skutečně jako Siréna nebo přinejmenším jako bytost, kterou si pod Sirénou představujeme. Dlouhé vlnité vlasy, neuvěřitelně husté. Světlé, ale ne blond, žluté skoro jako slunce nebo šafrán. Komíhaly se jí v rytmu hudby. Modrozelené oči jí svítily tak intenzivně, jako by se v ní samotné nacházel zdroj světla vyzařujícího ven.

Přesně z tohoto důvodu sem Dupin dnes přijel, aby Sirény poznal blíže. Přirozeně také, aby se tu porozhlédl a lépe ostrov pochopil. Aby se seznámil s tím, jak to zde chodí, co za lidi tu žije. Šlo mu především o hudebnice, z nichž hned čtyři se nacházely na starostčině seznamu. Čtyři z šesti osob, s nimiž byl Lionel Saux v jakž takž pravidelném kontaktu, byly Sirény. Mezi nimi Rayanne Kerová. A rusovlasá flétnistka

a dudačka Céleste Bourvilová, automechanička a majitel-

ka jediné autodílny na ostrově. Krom toho provozovala ještě taxislužbu, Taxi Lavender se jmenovala její firmička. Staré minibusy Citroën, s kterými ještě s jednou zaměstnankyní na částečný úvazek jezdila, měly skutečně levandulovou barvu. Na starostčině seznamu byla rovněž violistka Romy Potinová, jediná Siréna s krátkými vlasy, majitelka baru v Lampaulu, „hlavním městě“ ostrova. Byla to ona, kdo před čtyřmi dny večer volal ze svého mobilu Lionelu Sauxovi. Hovor trval tři minuty. Čtvrtou osobou na seznamu byla Enora Gaëcová, statkářka, ta pěstovala brambory a zeleninu, chovala kozy a ovce a vyráběla sýr, v kapele hrála na loutnu. Dupinovi připadal nástroj jako prapodivná kytara, což by přirozeně nahlas neřekl. Lionel Saux se už blíže nestýkal pouze s pátou Sirénou Jade Quiniouovou, prefektovou neteří. „Kdysi ano, ale to je spousta let,“ řekla starostka – proč už dávno nebyli v kontaktu, nevěděla. Jade Quiniouová pracovala na mairie jako kulturní pověřenkyně, průvodkyně turistů a profesionální conteuse, vypravěčka. Nabízela výlety do míst ostrovních bájí a legend. V Sirénách hrála na bodhrán, nadmíru speciální keltský rámový buben.

Všech pět se narodilo a vyrostlo na Ouessantu stejně jako Lionel Saux, ten byl ovšem skoro o deset let starší. „Chtěl je produkovat poté, co založily soubor,“ prohlásila starostka a zakoulela při tom očima. „Udělám z vás hvězdy! tvrdil jim prý. Ze začátku vystupovaly jen v baru u hřbitova, který teď patří Romy.“

Ozval se bouřlivý potlesk.

Rayanne Kerová zakončila sólo a opět spustily ostatní nástroje. Potlesk trval jistě dvě tři minuty. Nebyl pouze zdvořilý, nýbrž upřímný a vroucí. Zdálo se, že Ouessanťané Rayanne Kerovou, oslavovanou mezinárodní star – mezitím už známou všude v Evropě, a dokonce i v Kanadě – pořád ještě považují za jednu z nich. Což svědčilo o propojení Rayanne Kerové s ostrovem. V létě veřejně oznámila, že chce na Ouessantu opět žít a pracovat. A zřídit si zde studio. Zprávu o tom přinesla všechna bretaňská i celostátní média a přirozeně také irská. Nebylo by to první nahrávací studio na ostrově, nejslavnější si zde založil Yann Tiersen, který se stal známým díky svému hudebnímu doprovodu k filmu Amélie z Montmartru. To se nacházelo v někdejší diskotéce, jediné, která kdy na ostrově byla. V něm natočil mimo jiné svoje album All, inspirované ostrovem, na němž vyrostl.

Dupin měl rád obojí: hudebníka i jeho tvorbu. Stejně tak se mu líbil šansoniér Christophe Miossec, Tiersenův blízký přítel. Také on byl volbou Ouessanťan. Dupin měl všechna jeho alba. Ouessantu ale propadli nejen tihle dva, také mnozí další hudebníci přijížděli pravidelně na ostrov, aby za sebou na chvíli nechali obyčejný svět. Ostrov byl místem nejvyšší kreativity. Na Ouessantu všichni meditovali, experimentovali, komponovali, psali, hráli po hospodách, zkoušeli nové písně. Byl to fenomén, niterné spojení Ouessantu s hudbou. Na ostrově se konaly hned tři známé hudební festivaly, jak hrdě prohlásila starostka. Jeden měl začít už nazítří. Jmenoval se podle Dupina kuriózně: Fanfares! A přesně o to šlo, komisař věděl, že Fanfares se těší v Bretani velké oblibě. A také starostka se k Dupinovu překvapení projevila jako nadšená fanynka. „Víte vy vůbec, kdo všechno zítra přijede? Tintamarre & Postillons, Bakchich, WestCostars, Poil O’Brass, Fanfare Gertrude, À Bout de Souffle a dokonce Fanfarnaüm!“ nadhodila. Dupin o žádné z těchto kapel v životě neslyšel. Festival výhradně pro fanfárové skupiny. Trumpety, pozouny, rohy, tuby, saxofony, fagoty – jako jediné nedechové nástroje se pak přidávaly malé i velké tympány, ty ovšem velmi slyšitelně. Šlo o početné soubory, v jednom se mohlo sejít patnáct až dvacet nástrojů. Každý rok byl pozván tucet kapel z Bretaně a pěti dalších keltských regionů, aby si jeden den a jednu noc zahrály na ostrově. „Hrají čtyřiadvacet hodin v jenom kuse. Každá skupina si najde na ostrově svoje místo nebo kočuje. Je to dost divočina,“ líčila Alana Rigová. Ne zase tak divoce to proběhlo na Festival de la musique classique, který se konal před několika týdny v srpnu. Zdaleka největším festivalem, který spoluzaložili mimo jiné Miossec a Tiersen, však byl Festival Îlo-

phone pyšnící se sebevědomým sloganem Le festival le plus à l’Ouest. Starostka o něm bájila neméně nadšeně: „Letos se uspořádal už počtrnácté! Už léta se v nynějším místě koná-

ní otvírá ústřicový bar, jen na zahájení jsme objednali šest set tuctů ústřic. Přirozeně z jednoho z našich bratrských ostrovů Ȋle de Sein! A ke každému menu s dvanácti ústřicemi patří samosebou láhev Muscadetu.“ Zdálo se, že Alana Rigová je působivě zběhlá, také pokud šlo o modernější hudbu, rock, pop, rap. „Letos tu hráli afro-funk Vaudou Game, elektro bluesová dua No Money Kids a Bootleggers United a poté dorazili i diskžokejové Zebra a Prosper. Báječný šílený festival s báječnými šílenými kapelami. Kosmopolitická, naprosto současná muzika! A proud dodává přílivová elektrárna, talíře a poháry jsou z bretaňského bioplastu z mořských řas, aby celá akce příliš nezatěžovala životní prostředí. Žijeme v souladu s přírodou!“

Starostka pohlédla letmo na hodinky.

„Jak jsem předeslala, monsieur le commissaire, musím bohužel už odjet. Svatební hostina mé sestry – ale Sybil Jaouenová by měla dorazit každým okamžikem.“

„Jak jsem řekl, není třeba, madame le maire. Já to zvládnu.“

„Je mi to jasné, ale nikdo toho neví o ostrově víc než madame Jaouenová.“

Madame Jaouenová byla ředitelka malého muzea na Phare du Stiff, jak se Dupin dozvěděl, sídlícího v jednom z domů vedle majáku. Stejně jako Jade Quiniouová, hráčka na bodhrán v Sirénách, byla navíc conteuse, vypravěčka, což je v Bretani nejvýš uznávané povolání. Ženy a muži, kteří znali nazpaměť četné báje, legendy a pohádky – žádný kraj na světě nemá takovou hojnost příběhů jako Bretaň – a dávali je k lepšímu, když provázeli skupinky turistů. Zdálo se, že na Ouessantu koluje ještě víc historek než jinde v Bretani, neboť na ostrově žijí hned tři conteuses. Také jediná rybářka na ostrově Ondine Morinová, která statečně bojuje za udržitelný rybolov – bretaňská hrdinka, jejímiž fanoušky byli také Nolwennová a Riwal – je jedna z nich.

„Nuže, brzy se uvidíme! Madame Jaouenová vás pak také zaveze do vašeho hotelu.“

Starostka se obrátila a chystala se odejít.

Dupin neměl ke své smůle na vybranou. Musel zůstat přes noc. Vlastně se chtěl ještě vrátit do Concarneau. Ale zaprvé byly přelety policejním vrtulníkem hříšně drahé a ekologicky nezodpovědné a zadruhé měl na zítra ráno už na sedmou sjednanou první schůzku. Se zdejším farářem.

Komisař striktně odmítl přeplavit se na ostrov lodí. Ouessant se nacházel v nejneklidnějších a nejnebezpečnějších vodách severního Atlantiku. Mezi mořeplavci na celém světě byla tato oblast pověstná nesčetnými ztroskotáními, k nimž tu docházelo odnepaměti. Moře kolem Ouessantu bylo opravdový masový hrob. A tak Dupin přiletěl vrtulníkem z Brestu. Z „heliportu“, o němž mluvil pilot, se vyklubal povážlivě malý – tak pět na pět metrů – čtverec zvětralého betonu plného hlubokých rýh hned vedle mairie, radnice. Byl vyznačený vydroleným žlutým kruhem s velkým H uprostřed. Což by v mlze zřejmě příliš nepomohlo, pomyslel si Dupin; po osvětlení nebo zabezpečovací technice ani památky. Zato naproti spatřil lákavě vyhlížející kavárnu a restaurant La Duchesse Anne. Za heliportem se nacházel jen malý palouk a za ním už byl strmý sráz dolů k moři, k Lampaulskému zálivu.

„A nikdy ostrov nepodceňujte, monsieur le commissaire! To končí vždycky fatálně. Vždyť víte: À Ouessant rien n’est jamais comme ailleurs.“

Na Ouessantu není nikdy nic jako jinde, zněla jedna z ostrovních manter. Dupin ji od svého příletu slyšel už několikrát.

„Přeji vám hezký večer, madame Rigová.“

Starostka se ještě jednou otočila a dodala: „Moje číslo mobilu máte – pro všechny případy.“

Nyní měla sólo viola. Zněla jako hebký, sametový vánek.

Dupin bloumal pohledem po moři. Studoval hladinu, hledal horizont. Zprvu mu samotnému nebylo jasné, po čem přesně pátrá. Nebylo lehké si to přiznat. Bylo to oněch 26,8 metrů. Příběh o monstrózní vlně, která zasáhla ostrov, na něj zapůsobil. Nestalo se to před sto lety ani před desetiletími, ne, teprve před nedávnem. Momentálně sice nezuřila žádná bouře, ale zaprvé to mohlo o kus dál venku na moři vypadat už úplně jinak a zadruhé Dupin věděl až moc dobře, před čím se v Bretani neustále varovalo, a to před tím, že vlny mohou putovat stovky kilometrů, aniž ztratí na energii a síle. Mnohdy se vzedmou ještě víc. Dochází tak k hrozivému jevu vln přicházejících „odnikud“. Často o něm už slyšel Bretonce vyprávět. Zjeví se před člověkem nečekaně jako vysoká stěna. Proto není na škodu mít oči otevřené. Nicméně tady na pyšném strmém pobřeží, vysokém dvaašedesát metrů – madame Rigová zmínila toto číslo hned několikrát – byl prozatím v bezpečí. Přinejmenším velmi pravděpodobně.

Komisař zavrtěl hlavou. Měl by se soustředit na práci a nevyhlížet monstrózní vlny.

V souvislosti s úmrtím Lionela Sauxe bylo záhadné především jedno: po nálezu bundy objevila zemská stráž na polštáři v jeho posteli zvláštní kříž. Kříže tohoto druhu měly na ostrově po staletí rituální ráz. Od středověku se s ním praktikoval neobyčejný ritus. Tehdejší ostrovní faráři jej prováděli zcela oficiálně až do roku 1962. Dupin o něm do té doby neslyšel, ale starostka ho podrobně informovala. Tento ritus se jinde ve světě provozoval pouze na jediném místě, na prťavém ostrůvku v Egejském moři. Proella, tak se jmenoval onen pohřební obřad. Byl věnován ztracencům, kteří zahynuli kdesi daleko na moři. Když nebylo k dispozici nebožtíkovo tělo, donesl farář do domu pohřešovaného požehnaný kříž odlitý z vosku. Kříž tam pak zůstal jednu noc, uložený na karkulce spočívající na polštáři. Každý detail bylo třeba provádět přesně předepsaným způsobem. Příbuzní bděli u lůžka spolu s farářem celou noc. Jakmile se rozednilo, farář v čele procesí přenesl kříž do lampaulského kostela. Kříže v něm pak byly ukládány do schránky zavěšené u oltáře. Nato farář odsloužil vzpomínkovou bohoslužbu. Jakmile se schránka naplnila – což se stávalo velmi rychle, když docházelo například k velkým lodním neštěstím – další procesí odneslo nashromážděné kříže na hřbitov za kostelem. Všichni přítomní měli na sobě černé kroje, které se nosily na ostrově odnepaměti. Dupina mírně zamrazilo v zádech, když mu o tom starostka vyprávěla. Stovky postav oblečených v černém kráčejících za požehnanými bílými kříži, a to celé ještě uprostřed temné bouře. Své místo posledního odpočinku pak nalezly kříže v mauzoleu zřízeném pouze k tomuto účelu, které vypadalo jako miniaturní kostel. Tam pak spočinuly navěky věků. Na Ouessantu, ve své domovině, u svých příbuzných, přátel a ostatních ostrovanů. Rituál souvisel s jedním přísným přikázáním: Kdo se na ostrově narodil, musel být na ostrově také pohřben. Jinak mu hrozilo peklo. Pohřešované mohl spasit pouze onen rituál. Teologický zlatý hřeb rituálu byl následující: S jeho vykonáním se z křížů stávali pohřešovaní sami. Pozůstalí přivedli jejich duše zpátky a zakleli je do křížů.

O tom všem si chtěl Dupin na druhý den ráno promluvit s místním farářem. Kříž položený na polštář Lionela Sauxe byl totiž ručně odlitý z bílého vosku a zjevně – jak tvrdila starostka – také stejně velký jako tehdejší kříže. Tak jako nebožtík i kříž byl odvezen na forenzní oddělení v Brestu. Otisky prstů či jiné stopy na něm nebyly zatím zjištěny. Starostka ukázala komisaři jednu z mála fotek starých křížů, které se ještě zachovaly. Kříže samotné byly pod zámkem v mauzoleu.

Starostka zahájila bezprostředně po prohlídce domu dotazovací akci, aby zjistila, zda někdo ví, kdo položil kříž na polštář Lionela Sauxe. Tipovala na symbolický pietní akt. Dupinovi připadala tahle myšlenka zvláštní, ale co on už věděl o tomhle ostrově? Dotazování nepřineslo žádný výsledek. Ani žádná z oněch šesti osob, které byly s Lionelem v užším kontaktu, nevěděla, jak se to s tím křížem má. Možná se ale k tomu také nechtěla přiznat.

Ta nejnaléhavější ze všech stěžejních otázek ale přirozeně zněla: Šlo o nehodu, sebevraždu, nebo dokonce o vraždu? Za jistých okolností bylo možné kříž spojit s hypotézou sebevraždy. Kříž místo dopisu na rozloučenou? Gesto, které mělo možná vědomě působit záhadně? Starostka komisaře ujistila, že na Sauxovi nikdo nepozoroval známky deprese nebo sebevražedných úmyslů, což ovšem nemuselo bezpodmínečně nic znamenat. Nedávno objevená vážná nemoc byla nepravděpodobná, Saux si nikomu nestěžoval na potíže. Naopak se chlubil tím, že už dvanáct let nebyl u lékaře. Soudní lékařka nenašla nic, co by nasvědčovalo nějaké nemoci.

Dupin byl přítomen prohlídce domu Lionela Sauxe, byť jen krátce. Tým techniků poté rovněž bezvýsledně pročesal Pointe de Penn Arlan, výběžek, z nějž se Saux možná zřítil. Prošli těch několik málo tamních stezek. Obzvláště důkladně prohlédli úseky, kde se hrbolatá pěšina krkolomně blížila k okraji smrtícího srázu. Ale takhle se to mělo s proslulými sentiers côtiers v Bretani všude. Dupin znal pobřežní stezky až moc dobře, upřímně řečeno, nezřídka byly životu nebezpečné. Člověk nesměl nikdy zapomínat na to, jak vznikly: kdysi to byly odlehlé nepřístupné chodníčky odvážných pašeráků. Bylo však dosti nepravděpodobné, že by byl někdo, kdo zde vyrostl, najednou tak neopatrný, že by se zřítil z útesu.

Komisař se odvrátil od pódia. Těch pět hudebnic zítra důkladně vyslechne, schůzky už jsou dojednané.

Rozhlédl se. Panovala tu báječná nálada. Což bylo dáno také tím, že se neochladilo. Večerní vítr byl silný, ale vlahý. Publikum bylo pestře namíchané, diváci se velkoryse rozdělili po celém hledišti, tísnili se jen přímo před provizorním pódiem. Většina z nich se pohupovala v rytmu éterické hudby. À Ouessant rien n’est jamais comme ailleurs…

Byli zde vidět i muži, kteří, jak se doslechl, jinak na ostrově zjevně nehráli příliš významnou roli. Ouessant byl v rukou žen. Tady vládne matriarchát, abyste věděl, odjakživa, informovala Dupina lapidárně už na heliportu starostka. My Ouessanťanky jsme Amazonky.

Dupin se trochu vzdálil od pódia. Náhle spatřil křiklavě červený Citroën 2CV, který pomalu poskakoval po úzké silničce směrem k majáku. Mimoděk se pousmál. Kachnička byla jeho první auto, měla přesně stejnou barvu. Byla jedinečná.

Citroën zastavil před vjezdem do areálu majáku. Pak chvíli trvalo, než se začalo něco dít. Dveře se otevřely jako ve zpomaleném filmu a z vozu vystoupila stará, očividně velmi stará, drobná bělovlasá žena. Vytáhla si z něj hůlku. Opírajíc se o ni zamířila úžasně rychle ke vchodu. Bylo to jasné: stará dáma přišla na koncert. Takhle to tu na Ouessantu chodilo.

Dupin ji sledoval pohledem, až si všiml, že jde přímo k němu. Vzápětí mu pokynula volnou rukou.

Nebylo pochyb, mávala na něj.

„Monsieur le commissaire?“ Stará dáma došla k Dupinovi.

Její hlas zněl úžasně silně, zvučně, byl spíše hlubší. Měl jedinečný témbr.

„Taktak, v civilu, a dost ležérně oblečený.“

Změřila si Dupina od hlavy k patě. Měl na sobě džínsy, modrou polokošili, modrou bundu. Obvyklé služební oblečení. Stará dáma na sobě měla dlouhé, hustě tkané lněné šaty, spíše strohého střihu, ale neformální. Bleu marine, tmavomodré, černé, nezvykle špičaté kožené boty.

„S kým mám to potě…?“

„Madame Sybil Jaouenová. Říkejte mi Sybil. Jako všichni tady. Budu na vás dávat pozor.“

Neznělo to nepřátelsky.

„Jste ta dáma z muzea?“

Komisař nedokázal skrýt v hlase překvapení.

Pousmála se.

Zvláštní úsměv, napadlo Dupina. Stejně zvláštní byl celý její zjev. Krátké bílé vlasy jí divoce trčely z hlavy. V obličeji měla hluboké vrásky, musela být velmi stará, určitě jí bylo kolem devadesátky. Pichlavé modrozelené oči podobné očím Rayanne Kerové, zdálo se, že se na ostrově vyskytují častěji, stejnou barvu očí měla také hráčka na bodhrán Jade Quiniouová.

„Dík, že jste přijela, madame.“

„Děje se tu něco temného. To s Lionelem. Cítím to, vidím to na vlastní oči.“

Hlas měla pevný a čistý.

„Co tím myslíte, madame?“

„Přesně to, co jsem řekla.“

„Myslíte, že to nebyla nehoda? Je to to, co tím chcete říct?“

„Děje se tu něco fatálního.“

Pronikavě si komisaře změřila.

Dupin chvíli čekal, ale víc toho neřekla.

„Máte představu, co by mohlo znamenat to s tím křížem, madame?“

„Kříž,“ zopakovala pomalu. Hleděla v té chvíli mimo Dupina kamsi na moře. „To s tím křížem není dobré, věřte mi. To není vůbec dobré.“

Zmlkla. Zdálo se, že nemá v úmyslu blíže vysvětlit, co právě řekla.

„Myslíte, že jde o pravý kříž z dřívějška, o originál?“

Mlčela i nadále a odvrátila se od něj.

„Starostka říkala…,“ spustil.

„Většina lidí nerozezná rozdíly mezi mořskými pannami, Sirénami a vodními vílami. Já doufám, že vy ano, monsieur. Jako komisař police nationale.“

Pohled madame Jaouenové byl přísný.

„Já…,“ Dupin musel chviličku přemýšlet, „… upřímně řečeno ani já ne.“

„To jsem si mohla myslet.“

Zhluboka se nadechla.

„Zjevem jsou si velmi podobné: ženské bytosti, napůl ryba, napůl člověk. Povahou se ale naprosto odlišují. Sirény a vodní víly jsou démoni smrti.“

Sybil Jaouenová se efektně odmlčela.

„Vábí muže svým luzným zpěvem – a se zlým úmyslem. Jen proto, aby je dovedly do záhuby, vstříc jisté smrti. Poblouzní je, svedou a nakonec stáhnou na mořské dno. Většinou námořníky plující kolem, ale nejen ty, občas také domorodce.“

Její hlas byl náhle o poznání hlubší.

„Mořské panny jsou naproti tomu obyčejné ženy, které měly tu smůlu, že je zatratil zlý duch. Nevinné. Fatální metamorfóza.“

Vypadala sklíčeně.

„Vysvobodit je může pouze láska muže – chudinky. Jsou to politováníhodné bytosti.“

Nebylo zcela jasné, zda se její lítost týká proměny nebo skutečnosti, že jsou odkázány na muže, pokud jde o jejich spásu.

„Mořské panny nechtějí škodit, nikdy, právě naopak. Přesto působí neustále nějakou pohromu. Povězme to takhle: Až na několik málo výjimek.“

Madame Jaouenová naklonila hlavu ke straně. Zdálo se, že má na mysli konkrétní případy.

„Mořské panny mohou žít klidně na souši, to jim rybí ocas zmizí. Jakmile ale přijdou do styku s vodou, objeví se jejich ocas znovu – ale tenhle příběh znáte.“

Zdálo se, že madame Jaouenová zkoumá výraz Dupinova obličeje. Očividně ke své spokojenosti.

„Kolem Ouessantu se nacházejí všechny, monsieur: mořské panny, Sirény, vodní víly. V tak hojném počtu jako málokde na světě. Je tedy důležité, abyste poznal rozdíly mezi nimi. O Ouessantu lze říct ledacos, jak víte, ale hlavně je to ostrov mořských panen, nymf a Sirén.“

Dupin nevěděl, co na to má říct.

„Ale dokonce i pro mořské panny, všechny meluzíny a undiny na tomto světě koneckonců platí, že nemohou milovat obyčejného muže.“

Stará dáma opět provrtala komisaře pichlavým pohledem.

„Slyšíte, monsieur? Takové aféry končí tragicky! Mluvím o katastrofách.“

Jako by chtěla Dupina důrazně varovat.

„Držte se od nich co nejdál, monsieur. Rozumíte?“

Zcela zjevně čekala na přiměřenou reakci.

„Jsem ženatý, madame. Velmi šťastně ženatý,“ slyšel se Dupin ke svému údivu říkat.

Sybil Jaouenová si nahlas povzdechla: „Ach, to vůbec nic neznamená.“

Vzápětí se k Dupinovi naklonila a ztišila hlas: „Slyšel jste někdy o morganezed?“

„Ne, madame.“

„Jde o prastarý kmen mořských panen, který žije jen tady v okolí Ouessantu. Jsou menšího vzrůstu, zato ještě krásnější a líbeznější než všechny ostatní. Jsou jich stovky. Velmi úzce se přátelí s delfíny. Také těch tu máme hodně.“

Zdálo se, že moře kolem ostrova je plné různých bytostí.

„Jejich průhledný palác z drahokamů se nachází v Lampaulském zálivu. Nám lidem připadá jako velká skála, skalní ostrov. Jistě jste ho už viděl. Leží mezi otevřeným mořem a zálivem.“

Dupin si vzpomněl: mohutný tmavý skalní útvar uprostřed zálivu se nedal přehlédnout, majitelka hotelu prohlásila, že je to jakýsi symbol Lampaulu. Nicméně neprůhledný.

„To je přirozeně pouze špička paláce. Pod hladinou a na dně moře je mnohem širší. Morganezed tam nashromáždily veškeré poklady, které odnepaměti sbíraly na mořských dnech. Hory zlata, stříbra, drahokamů, křišťálů. Milují vše, co se třpytí. Samy se třpytí. Mají nekonečně přátelskou povahu, půvab srovnatelný s líbezností andělů. Nějaký čas byly považovány za anděly, ale to je samozřejmě nesmysl, jsou mnohem starší než andělé.“

Ve vzduchu se vznášel silný afekt.

„Zítra v noci byste je mohl zahlédnout. Vystupují z moře pouze za úplňku. Na jednu noc, den předtím a den poté. Občas je pak lze spatřit na pustých útesech ostrova. Ale…,“ zarazila se a vrhla na Dupina nevyzpytatelný pohled, „… ale drtivá většina těch, kdo tvrdí, že viděli morganezed, ve skutečnosti zahlédli jenom tuleně.“

Tomu Dupin věřil na slovo.

„Opakuji, monsieur: nedělejte hlouposti. Odolejte jim. I kdybyste se nějaké morganezed zalíbil.“ Podruhé si komisaře kriticky změřila od hlavy k patě. „Jeden nikdy neví,“ pokračovala vzápětí, „co se jim na mužích líbí – držte si od nich odstup. Jinak to s vámi dopadne špatně. Je to prokletí!“

„Nevidím tu žádné nebezpečí,“ namítl Dupin.

„To říkají všichni. Jako Yvon. Rybář z Kadoranu. Také on žil ve šťastném vztahu, také jeho varovali, také on varování nedbal. A pak se to stalo. Zamiloval se do jedné morganezed a ta do něho, upřímně, láskyplně, dokonce kvůli němu opustila moře, vzdala se všech svých pokladů, byla rozhodnutá se už nikdy nesetkat se svou rodinou. Vzali se v lampaulském kostele a začali šťastně žít v Yvonově vsi. Tak šťastně, že dvě sestry mořské panny začaly žárlit, když se to dozvěděly. A jejich žárlivost byla čím dál horší. Jedné temné noci pak Yvona v záchvatu zlosti zatáhly do moře a on se utopil. Už víte, co tím myslím, monsieur?“

„Znala jste Lionela Sauxe osobně, madame?“

Dupin musel bezpodmínečně změnit téma.

„Na ostrově znají všichni všechny. A já jsem nejlépe informovaná osoba vůbec.“

Staré dámě nečinilo nejmenší potíže změnit téma.

„Znala jste ho blíž?“

Zdálo se, že Sybil Jaouenová přemýšlí. „Já nevím. Těžko říct.“

Dupina zajímalo, co je na tom těžkého.

„Vlastně jsme spolu neměli už dlouho co do činění. Dříve ano. Párkrát hrál tady u Stiffu. Je to tu oblíbené místo pro koncerty, jak ostatně vidíte. Vedu zde muzeum už čtyřicet let. Tenkrát jsem ovšem ještě pracovala v mairie. Měla jsem její funkci,“ Sybil ukázala na hráčku na bodhrán, Lockmariaquerovu neteř. „Jade toho ostatně ví spoustu o mořských pannách.“

Dupin si vzpomněl: Také ona byla conteuse. O tom se prefekt nezmínil. On ale toho beztak o své neteři mnoho nenamluvil, řekl jen to, že je muzikantka a její matka, jeho sestra, o ni má velkou starost.

„Je to určitě už tak deset let,“ pokračovala Sybil Jaouenová.

„Co je už tak deset let, madame?“

„Inu, kdy tu Lionel Saux hrál naposledy.“

„Ale i potom jste se ještě tu a tam vídali, ne?“

„Ostrov má v materiálním světě poměrně malé rozměry, monsieur. Přirozeně že se místní potkávají. Zrovna minulou neděli jsem ho viděla v supermarketu. Musela jsem si dojít pro peníze.“

Dupin věděl své. Také si musel vyzvednout peníze, když přiletěl. Jediný bankomat se nacházel v supermarché uprostřed Lampaulu, hned nalevo, když člověk vešel, vlastně ve vchodu, přesto se dal snadno přehlédnout. Komisař ho musel hledat.

„Připadlo vám, že se nějak změnil?“

„Och, ne, ani trochu.“

„Byl sám?“

„To ano.“

„Nevíte, měl nějakou přítelkyni? Nebyl třeba – nešťastně zamilovaný?“

Starostka jen uvedla, že Lionel Saux neměl žádný vztah, víc, jak se zdálo, nevěděla.

Sybil Jaouenová se znovu zvláštně pousmála. Dupina napadlo, že to možná ani nebyl úsměv.

„Vidím, že tomu začínáte pomalu rozumět, monsieur.“

„Prosím?“

Dupin byl doopravdy zmatený.

„Výborně.“

„Co máte na mysli, madame?“

Opět se zvláštně usmála.

„Na ostrově tedy není nic známo o nějaké jeho nové lásce, o milostném poměru?“

„Známo? To ne. Ale to přirozeně ještě nic neznamená, to vám jistě nemusím povídat.“

„Ne, já…“

Dupinovi zazvonil telefon.

Rychle se podíval na číslo. Prefekt. Už to zkoušel, krátce před začátkem koncertu. A předtím znovu a znovu. Každou půlhodinu od té doby, co komisař dorazil na ostrov. A takhle to bude v tomto případě pokračovat. Noční můra.

Dupin krátce zaváhal a posléze hovor energicky odmítl.

„Smím-li vám něco poradit…“

Sybil Jaouenová k němu postoupila ještě o krok, musela zvrátit hlavu, aby ke komisaři vzhlédla, což jí opravdu nedělalo problémy.

„Držte se Jolly.“

Dramaticky se odmlčela.

„Jolla je jedna z devíti.“

Další odmlka.

„Z devíti druidských kněžek, které kdysi vládly ostrovu.“

Madame Jaouenová se zmínila o druidských kněžkách stejně úsečně, jako by mluvila o prodavačkách v supermarketu.

„A těch devět pořád ještě vládne. Lépe řečeno jejich duchové. – Ale je to jako vždycky: jde o neviditelné, co ovládá vše viditelné. Vzpomeňte si na temnou hmotu ve vesmíru.“

Znělo to jako to, co mu pořád říkala Claire. Ale to se týkalo jen vesmíru.

„Jolla chce dobro. Zná každý proud, ví o každé vlně,

dýchá s každým poryvem větru. Když ještě měla materiální podobu, říkala námořníkům, po jakých trasách mají plout, aby se dostali bezpečně do cíle. Když neměli vítr, donesli jí dar a Jolla dodala vítr. I vy budete Jollu potřebovat, monsieur le commissaire, to vás ujišťuji.“

Madame Jaouenová dělala svému titulu conteuse opravdu čest. Bylo to pro ni povolání v pravém slova smyslu, uvědomil si Dupin.

Pronikavě se na něj zahleděla.

„Žije u cromlec’hu. Stejně jako duchové ostatních osmi druidek. U prastarého kamenného kruhu na Pointe d’Arlan.“

Tam, kde se Lionel Saux pravděpodobně zřítil do moře.

„Bylo to – je to jejich svatyně, všech devíti. Kamenný kruh, starší než Stonehenge, starší než Carnac. Nazývá se Původ. Věděl jste, že na Ouessantu jsou pozůstatky pravěkého osídlení z doby před více než deseti tisíci lety? A máme tu také místního archeologa. Původem Ira.“

V Dupinovi začalo cosi šrotovat.

„Ira? To jako majitele té hospody?“

„Doktor Mathis Cëvaër. To on je majitel. Přijel k nám jako mladý vědec v rámci archeologické mise, propadl kouzlu ostrova a zůstal. Potom si otevřel hospodu.“

Promovaný archeolog jako hospodský. Ouessant Dupina překvapoval stále znovu.

Vytáhl si notýsek.

„Pracuje ještě jako archeolog?“

„Ne. Ty Korn mu funguje skvěle.“

„Nepochybně.“

Hospody navštěvované místními, zvláště pak hospody na tomto ostrově, fungovaly v Bretani vždy skvěle, to Dupin věděl moc dobře; pro mnohé byly druhým domovem, pro leckteré dokonce prvním.

Komisař nadále bloumal bezděky pohledem po moři. Bylo to bláznivé: moře mělo stejnou barvu jako obloha – sytou, naprosto intenzivní a rovnoměrně rozprostřenou oranžovou, takže obzor se dal stěží rozeznat. Klidná, harmonická barva. Slunce – oslnivě nažloutle bílé – se drželo těsně nad vodou chvíli předtím, než zapadne úplně.

„Vyhlížíte je, monsieur?“

„Koho?“

„Mořské panny.“

„Prosím?“

„Nedělejte to.“

Madame Jaouenová to myslela vážně.

„Nevěřím na vodní víly, madame.“

Dupin se okamžitě kousl do jazyka.

„Zaprvé je to nejvýš politováníhodné a za jistých okolností vám to zabrání v objasnění tohoto případu, kdoví? Zadruhé nemluvím o vodních vílách, monsieur. Vodní víly jsou…“

„Já vím, madame. Už jste mi ten rozdíl vysvětlila.“

Dupin se pokusil o vysloveně přátelský, smířlivý úsměv.

„Inu dobrá. Víte, že náš ostrov je o celé čtyři tisíce let starší než britské ostrovy?“ Madame Jaouenová jako by chtěla, aby její věta patřičně zapůsobila, a tak pokračovala až po kratší odmlce: „Byli jsme hlavou evropského kontinentu, tahle země tady náležela k posledním výběžkům severozápadního Finistère, obrovské žulové desky, jež je domovem všech Bretonců. Posléze dramaticky stoupla hladina moří a před dvanácti tisíci lety jsme se konečně stali ostrovem. Anglie, Skotsko, Irsko – celá Velká Británie vznikla naproti tomu teprve před osmi tisíci lety. V té době vznikl i Kanál. Britové jsou tedy ostrované teprve odnedávna.“

„Zajímavé.“ Dupin pro jistotu horlivě přikyvoval. Přirozeně měla pravdu: z pohledu dějin Země bylo osm tisíc let „teprve odnedávna“.

„Tak!“ Sirény dohrály, loutnistka – Enora Gaëcová, farmářka, pokud si Dupin dobře vzpomínal – se zjevně v dobré náladě obrátila rázným hlasem na publikum. „Poté, co jsme doprovodili Lionela svou hudbou do zádušních sfér, odskotačíme nyní my živí zase zpátky na tento svět. A budeme slavit – a to jaksepatří! Však víte, že Lionel byl především: muzikant. Zatančeme si tedy na jeho počest! Pro Lionela!“

Jakmile zaznělo nebožtíkovo jméno, razantně zarachotil buben a postupně se k němu přidaly ostatní nástroje. Enoře Gaëcové divoce poletovaly dlouhé černé kadeře. Měla na sobě šaty v barvě moře, přesněji řečeno splývavé šaty v bretaňské barvě glaz, namíchané z modré, zelené a šedé.

Píseň zněla jako keltský tradicionál, byla velmi svižná. Nálada byla náhle úplně jiná, éterické ladné pohyby se proměnily v rozpustilý tanec. A pustili se do něj mladí i staří. Před Dupinem poskakovaly v kole dvě dívky v dlouhých pestrobarevných šatech a zpívaly nahlas s sebou. Píseň připadala komisaři povědomá – text byl bretonský –, zpívaly nejen obě dívky, ale skoro všichni. Dupin si všiml, že se Sybil

Jaouenová spokojeně usmívá.

Připadalo mu v té chvíli, že se zde ocitl naprosto nevhod.

Sybil Jaouenová se k němu naklonila: „Jste spíš upjatý typ, jak vidím.“ Šlehla po něm kritickým okem. „To jsem si mohla myslet.“

Dupin si uvědomil, že to bude mít na ostrově těžké, u madame Jaouenové docela určitě.

„To je naše hymna. Píseň, kterou tady na ostrově zpíváme už tři staletí. Je to naše historie. Naše srdce.“

Dupin přátelsky přikývl.

„Nemám pocit, že to berete dostatečně vážně, monsieur. Poslouchejte tu píseň pozorně. Můžu vám to jen naléhavě doporučit.“

„Budu, madame, určitě.“

Museli křičet, aby si mohli povídat. Zvláštní bylo, že Dupin vzdor hlasité hudbě slyšel vysoký sférický tón, který jako by všechno přehlušoval.

„Ty dvě další osoby, s nimiž byl Lionel Saux v kontaktu. Znáte je? Ondine Morinová a Daniel Destoc.“

„Samozřejmě že je znám.“

„Myslím, jestli je znáte blíž.“

„Já vím, co Ondine Morinová dělá, madame.“

A každý obdiv byl oprávněný. Claire a Dupin nedávno na France 3 zhlédli reportáž o této aktivistce a její lodi. Měla s sebou také Jeana-Denise, muže, který se s ní odvážil na moře. Ale takhle to prostě na ostrově chodilo: muži jako by byli pouhý přívěsek.

„Ne.“

„Máme domluvenou schůzku.“

Table of Contents

První den