Jean-Luc Bannalec

BRETAŇSKÉ TAJEMSTVÍ

Sedmý případ pro komisaře Dupina

EUROMEDIA GROUP

Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHE GEHEIMNISSE

Kommissar Dupins siebter Fall

Copyright © 2018 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2020, 2025 by Jiří Vodvárko

ISBN 978-80-7617-956-1

Pro L. Pro moji přítelkyni Helgu

Un dañier bezañ bev D’an deiz a hirlv!

Žít v téhle době je nanejvýš nebezpečné!

Bretaňské přísloví

DEN PRVNÍ

„Val sans retour! Tak jsme na místě, šéfe! Údolí, z něhož není návratu.“

Oči inspektora Riwala svítily a jeho tvář doslova zářila nadšením.

Cesta proběhla dobře, komisař Georges Dupin a jeho malý tým z komisařství v Concarneau dorazili do cíle za hodinu a něco. Komisař řídil a jako obvykle ignoroval všechna omezení rychlosti. Jeho hranatý citroën už nepatřil k nejmladším, ještě stále však byl velmi čilý a dvakrát si ho vyfotili. Riwal a Kadeg, oba komisařovi inspektoři, seděli na zadním sedadle, zatímco Nolwennová, jeho nepostradatelná sekretářka, zaujala pozici vedle něj vpředu.

Dupin se ke „grandióznímu nápadu“ Nolwennové, že by mohli povinný služební výjezd do Brocéliandského lesa spojit s „podnikovým výletem“, stavěl zpočátku skepticky. Sekretářka však neúnavně prosazovala svou, a dokonce i Kadeg, který všechno z principu kritizoval, označil její nápad za „vynikající“. Nolwennová argumentovala mimo jiné tím, že od jejich posledního podnikového výletu – tenkrát na nejzazší výspu severozápadního pobřeží – již uplynuly více než dva roky. A Dupin si musel upřímně přiznat, že to byla vydařená akce. Jeho nelibost vzbuzovala spíš služební povinnost, kterou si nadrobil počátkem léta, když při řešení svého zatím posledního případu požádal o pomoc starého pařížského přítele Jeana Odinota. Jean mu obstaral důležité informace, vyžádal si však protislužbu: Dupin měl asistovat pařížské policii při vyšetřování neobjasněného případu, jehož nitky sahaly do Bretaně. A nechtěl se z toho vykroutit, splnit svou část dohody pro něj bylo věcí cti. Neměl problém s Odinotem, měl ale problém s pařížskou policií jako takovou. Před lety, když byl suspendován vůli tomu, že – naneštěstí velmi veřejně a velmi hrubě – urazil pařížského starostu, přísahal si, že s policií hlavního města už nikdy nebude mít nic společného. Ani Odinotova poznámka během jejich telefonátu předešlého dne, že jde o vyšetřování „naprosto absurdní záležitosti“, komisařovu motivaci moc nezvýšila.

„Brocéliande!“ Nolwennová vylovila z tašky na proviant, jejíž obsah by jim vystačil na týdenní pochod pouští, útlou brožurku. „Brocéliande! Jak vzácná vzpomínka se váže k tomuto jedinému slovu. Celá středověká Evropa ho vyslovovala se zbožnou úctou. Poslední říše víl! Právě zde nalezly domov některé z nejnádhernějších výplodů lidské fantazie, výtvory, které naplňují srdce a povznášejí mysl.“

Ve skutečnosti to byl první Dupinův výlet do Brocéliandského lesa (jehož oficiální, ale málo poetický název je Paimpontský les), největšího bretaňského lesa. A taky nejslavnějšího, a to nejen v Bretani, ale i v celé Francii a celé Evropě. Nemůže být pochyb o tom, že tento les představuje srdce fantastické Bretaně a je nejmytičtější ze všech mytických krajů. Legenda všech legend – a to v zemi plné legend něco znamená. Dupin se již mentálně připravil na to, že ho Nolwennová a Riwal zahrnou během podnikového výletu ještě větším množstvím informací a údajů, než dělali běžně. A předsevzal si, že bude vše trpělivě snášet.

„Nejlepší bude zaparkovat u Kostela grálu. To je ideální výchozí bod.“ Nolwennová ukázala doleva.

Vše tady dýchalo jedinečností. Na tabulkách a ukazatelích se skvěly nápisy jako Kostel grálu, Lancelotovo jezero, Merlinovy schody, Obrův hrob…

„7700 hektarů lesa!“ Riwal si odepnul bezpečnostní pás a předklonil se. „Lesy a step, rybníky, jezera. Hrdé zbytky obrovského lesa, který v éře Galů pokrýval celou Bretaň. Má tvar spícího draka, což je dobře vidět z ptačí perspektivy. Triviální výklad činí z Brocé ,les‘ a z liande ,step‘. Nicméně skutečný, hlubší význam názvu Brocéliande prozrazuje keltština: Pevnost onoho světa.“

Riwal se odmlčel, aby dodal posledním slovům váhu, vzápětí ale pokračoval: „Do zdejšího kraje jsou zasazeny nesčetné keltsko-bretaňské legendy, nejfantastičtější příběhy časově pokrývající několik tisíciletí. Za svou největší slávu však les vděčí králi Artušovi a jeho družině. A jak všichni dobře víte,“ následovala čistě rétorická formulka, jejímž účelem bylo zvýšit pozornost posluchačů, „Artuš má pro nás Bretonce zcela mimořádný význam! Ztělesňuje především jedno: vzdor! Jednu z našich nejskvělejších vlastností,“ Riwalův patos se vystupňoval, „samotné jádro naší povahy. Vzdor při obraně nejvyšších ideálů, zásad, které tvořily pilíře Artušova panování – rovnost, bratrství, dobrota. Byli jsme to my Bretonci, kdo pevně věřil v Artušův návrat, kdo mu neochvějně zachovával věrnost!“

„Vždyť se ani neví, jestli Artuš skutečně existoval,“ zabručel Kadeg znuděně vyhlížející z okénka.

Riwal se jeho poznámkou nedal vyvést z rovnováhy:

„Legenda sama je každopádně nezpochybnitelná a totéž platí o jejím obrovském vlivu!“ Typická inspektorova věta. „O moci a síle vycházející z její aury! Navíc se množí i vědecké indicie, že vznik fantastických příběhů inspirovala reálná postava.“

Do debaty se vložila Nolwennová: „A velký počet příběhů o Artušovi se odehrává právě zde, v tomto lese.“

Vesnička Tréhorenteuc se nacházela v takzvaném Údolí, z něhož není návratu, na západním okraji lesa. Po levé straně venkovské silnice stálo několik osamělých domků, vpravo se rozprostíralo velké strniště. Dupin už viděl kostel i hřbitov za ním. Musel uznat, že tohle místo vyzařuje specifickou atmosféru. Posledních patnáct minut jízdy, poté, co odbočili ze silnice první třídy, vedlo krajinou, která přesně odpovídala komisařovu vkusu. Mírně zvlněný terén, zeleň v různých odstínech, harmonická políčka obehnaná kamennými zídkami, louky a divoké lesíky, malebné vesničky. Ideální kombinace kultury a přírody. Bretaňské vnitrozemí – Argoat.

Riwal znovu strčil hlavu mezi přední sedadla.

„V prvním francouzském překladu epochálního díla Geoffroye Montmoutha Historia Regum Britanniae z poloviny 12. století se jednoznačně uvádí, že les, který byl dějištěm Artušových dobrodružství, se nachází v Bretani. První autor románů o králi Artušovi, Chrétien de Troyes, žil v letech 1135 až 1188. Pocházel z Champagne a…“

„To zní slibně! Ideální předpoklad pro prvotřídní fantazie!“ Kadeg si zahrál na vtipálka.

Druhý inspektor však neochvějně pokračoval: „Chrétien se inspiroval nejen zprávami zaznamenanými v Historii, ale i starými keltskými legendami. Nesčetnými, zpočátku jen ústně předávanými příběhy o králi Artušovi a jeho rytířské družině… Chrétien napsal pět románů, které,“ Dupin začal tušit, co bude následovat, „leží bohužel nepovšimnuty již dva týdny na vašem psacím stole, šéfe.“

Komisař na jeho poznámku nezareagoval. Těch několika tlustých svazků na svém stole si pochopitelně všiml, do žádného z nich však ještě ani nenahlédl.

„Ať tak či onak,“ pokračoval Riwal věcným tónem, „po Chrétienovi následovala celá řada dalších literárních zpracování této látky, některá umělecky hodnotná, jiná spíše populární. Kompletní literaturu o králi Artušovi si musíte představit jako jarní záhon, na němž divoce roste všechno možné. Je to,“ inspektor sám jako by upadl do básnického transu, „věčný, nikdy nekončící příběh, stále nově zpracovávaná látka, trvalá tvůrčí inspirace.“

„Můžete zastavit tady vpravo,“ přerušila Riwalův výklad Nolwennová, „to bude ideální.“

„Nechal jsem vám na stole i slavný Lancelot-Grál-Cyklus. Jedno z nejlepších zpracování tohoto tématu. Velký počet příběhů v něm vylíčených se odehrává právě zde, v Brocéliandském lese. Vyprávění o mladém Artušovi, o Merlinovi, největším kouzelníkovi všech dob, o víle Vivieně, o Artušově nevlastní sestře Morganě, o Lancelotovi a lvím rytíři Iweinovi. Musíte si…“

„Jsme tady.“

Dupin zastavil se služebním citroënem za jiným autem, které parkovalo na pravém okraji silnice. Necelých dvacet metrů od kostela. Vypnul motor, otevřel dveře a vystoupil. Ostatní ho následovali.

Komisař se zastavil a zhluboka nadechl.

I zde, v bretaňském vnitrozemí, bylo nádherné počasí. Les se nachází téměř přesně na půl cesty mezi severním a jižním pobřežím, mezi Biskajským zálivem a Lamanšským průlivem, mezi městy Vannes a Saint-Malo. Obloha je tu často zatažená, dnešní den však byl jasný a prosluněný. V polovině srpna tu panovala zvláštní atmosféra, léto s nádechem melancholie. V tomto ročním období se počasí snadno rychle změní, černé mraky zakryjí oblohu a spustí se liják. Vítr strhává ze stromů listí, a člověk má náhle pocit, že se ocitl uprostřed podzimu. Najednou je všechno jiné, i barvy jsou mírnější, méně ostré. To neznamená, že pak už nepřijdou žádné letní dny, právě naopak. Vysoké teploty, a dokonce i vedra se občas vyskytují i v druhé polovině října. A přesto je všechno tak nějak jiné než v létě. Dnes však nebyl ve vzduchu ani náznak blížícího se podzimu, v Concarneau ukazoval teploměr 27 stupňů Celsia a i teď slunce ještě stále nemilosrdně pražilo. Na sytě modré obloze ani mráček.

„Projděme si ještě jednou plán pro tento den.“ Nolwennová vyzařovala nevyčerpatelnou energii. Celý tým nyní stál vedle úložného prostoru auta, v ruce tašky a výletní batohy.

„Inspektoři a já se teď vydáme k Marii Lineové do Maison des Sources.“ Nolwennová měla známé pochopitelně i tady. Pohlédla na hodinky. „Vy teď musíte na tu domluvenou schůzku, pane komisaři, a pak přijdete za námi.“ Sekretářka svraštila čelo. „Nemělo by to být později než ve čtyři.“

Dupin si domluvil schůzku s Fabienem Cadiouem, mužem, jehož měl vyslechnout, na půl třetí odpoledne. Nepředpokládal, že jejich rozhovor bude trvat hodinu a půl.

„U Marie si obstaráme plánky, brožurky a všechno ostatní, co budeme potřebovat. A něco malého sníme, nějakou výživnou pochoutku.“ O Maison des Sources, malé kavárně spojené s knihkupectvím a galerií, jim Nolwennová vyprávěla již před několika dny.

„Předpokládám, že si po té schůzce budete chtít vypít petit café… Následně vyrazíme na naši dnešní exkurzi. První zastávkou bude Svatý grál.“ Sekretářka ukázala kývnutím hlavy na kostel před nimi. „Následuje Údolí, z něhož není návratu, nazývané rovněž Nebezpečné údolí nebo Údolí falešných milenců.“

„V tom údolí,“ Riwal záměrně ztišil hlas, aby zvýšil napětí, a výraz jeho tvář se změnil k nepoznání, „není důležité to, co člověk vidí, nýbrž to, co cítí.“

„Taková nestydatost!“ vykřikl Kadeg pohroužený do novin. „Jednoduše ukradnou pláž!“ Vztekle noviny zmačkal a hodil do kufru auta. Svým výbuchem zcela zastínil Riwalovu emotivní poznámku.

„Myslím, že bychom měli podat trestní oznámení.“

Nikdo nezareagoval. Bretaňské deníky toho byly plné už několik týdnů: Korsičané – jinak v Bretani posuzovaní vcelku blahosklonně – vydali nádhernou propagační brožuru, která měla ukázat jedinečnou nádheru středozemního pobřeží jejich ostrova. Neuvěřitelně nestydatým způsobem však pro ilustraci použili snímky bretaňských pláží! Bretonci pochopitelně protestovali, ve skutečnosti je však ten incident naplňoval hrdostí. Středozemní moře propagovalo svoji nádheru pomocí obrázků z Bretaně! Protože bretaňské pláže jsou nejstředozemnější!

„Po sedmé hodině odjedeme do hotelu,“ pokračovala Nolwennová, aniž by Kadegově poznámce věnovala sebemenší pozornost. „Stůl máme rezervován na půl devátou.“

Nolwennová s Riwalem o výběru nejvhodnějšího hotelu dlouho diskutovala. Volba nakonec padla na Grée des Landes v La Gacilly. Samozřejmě především proto, že chtěli vyzkoušet jeho proslulou restauraci. Pro dobré Francouze – jimiž Bretonci přinejmenším v tomto ohledu rozhodně jsou – je výběr restaurace nejdůležitějším kritériem. Výchozím bodem, z něhož se odvíjejí veškeré další plány.

„Venkovské sídlo Fabiena Cadioua stojí jen kousek od Maison des Sources, šéfe. Odtud to jsou jen tři minuty chůze, nanejvýš. Vyrazíme stejným směrem, a vy pak odbočíte. Odchod!“

Riwal rázně vykročil. Pochopitelně byl odpovídajícím způsobem vybavený: oblečení do terénu a boty, s nimiž by snadno vylezl i na Montblank. Výstroj doplňoval velký modrý ruksak. Kadeg na sobě měl džínsy, tričko a bundu v barvě khaki. Na rameni velké S, znak firmy Salomon. Nolwennová se prezentovala bezchybným vzhledem, jako obvykle.

Riwal se obrátil na Dupina. „Jak jsem vám už řekl, šéfe,

Cadiou je absolutní koryfej! Celosvětově uznávaný expert, co se bádání o Artušovi týče.“

Komisař na jeho poznámku nezareagoval. To, že Cadiou je odborník na legendy o králi Artušovi a Svatém grálu, již dávno pustil z hlavy.

„Nezapomněla jste pro mě objednat nějaké vegetariánské menu, Nolwennová?“ zeptal se Kadeg.

Inspektor a jeho žena – učitelka bojových sportů z Lorientu – nedávno přestoupili na vegetariánství. Proti tomu Dupin v zásadě nic neměl. Co však jemu i ostatním lidem na komisařství lezlo na nervy, byl Kadegův ostentativní, přehnaný zápal při vyznávání a šíření nové víry. Inspektor trpěl misionářským komplexem.

„Já si dám dnes večer pořádnou porci zapékaných šneků s petrželovým máslem,“ prohlásil Riwal pochodující v čele jejich malého průvodu. Konstatoval to bez sebemenšího náznaku ironie nebo provokace. „A pak přední jehněčí s lesními bylinkami a ořechy.“ Aktuální jídelní lístek si pochopitelně předem důkladně prostudovali.

Chvíli bylo ticho, které nakonec přerušila Nolwennová:

„Zítra nás čeká bohatý program. Nejdřív navštívíme Fontaine de Barenton, slavný pramen se zázračnou vodou, pak Paimpont, což je svým způsobem centrum lesa, a následně…“

Sekretářka se odmlčela, protože Riwal náhle zůstal stát.

„Vy teď musíte tudy, šéfe!“ Riwal ukázal na štěrkovou cestu odbočující doprava. „Je to odsud asi 300 metrů. Cadiouovo venkovské sídlo stojí na kraji lesa. Maison des Sources vidíte tamhle,“ ukázal inspektor kývnutím hlavy na skupinu budov kousek od nich, „přímo před vámi. Nemůžete zabloudit.“

Když Dupin pohlédl směrem k lesu, objevil tam nízkou kamennou zídku a za ní staré venkovské sídlo částečně zakryté velkými keři růží. Kamenný dům načervenalé barvy.

„Růžový granit,“ uklouzlo Dupinovi bezděky. Od té doby, co strávil dovolenou na Růžovém pobřeží, si kamenných staveb všímal pozorněji.

Riwal okamžitě zareagoval: „Břidlice, pokud vás smím opravit, šéfe. Červená břidlice. Tohle není granit. Typickým kamenem Brocéliandského lesa je břidlice. Šedá a červená. Velké množství červené břidlice najdete i v Údolí, z něhož není návratu, ve kterém už mnoho lidí zabloudilo. Tenhle minerál totiž obsahuje hodně železa, což mate kompasy a následně i lidské smysly.“ Přírodovědné vysvětlení. „Víte, proč má ta břidlice červené zbarvení?“

Dupin zkroušeně zavrtěl hlavou.

„Sedm víl,“ spustil inspektor okamžitě, „žilo i se svými poklady v úkrytu pod jezerem. Společně si přísahaly, že se nikdy neukážou lidem. Nejmladší z nich však přísahu porušila a zjevila se mládenci, který jel kolem jezera na koni. Její sestry nato mladého muže zabily, aby jejich tajemství nevyzradil. Tu nejmladší ale jejich čin tak rozzuřil, že svých šest sester ve spánku podřezala. Z jejich krve pak připravila kouzelný lektvar, jímž přivedla mládence znova k životu. Podle legendy krev zavražděných sester vsakovala sedm dní do břidlice, čímž jí navždy vtiskla červené zbarvení.“

Dupin sešel na štěrkovou cestu, aniž by Riwalovo vyprávění jakkoli komentoval.

„Uvidíme se za chvíli.“

„Tak domluveno – nejpozději ve čtyři hodiny, pane komisaři,“ připomněla mu Nolwennová.

„Nejpozději,“ zamumlal Dupin a přidal do kroku. Pod nohama mu zaskřípal štěrk.

Cesta vedla zpočátku kolem vysokého vavřínového křoví, pak se ale krajina otevřela a komisař ho měl před sebou v plné nádheře – slavný Brocéliandský les. Na téměř rovném, jen mírně zvlněném terénu, impozantní, hustý, neproniknutelný, masivní. A vzdorovitý. Obestřený potemnělou atmosférou, ne přímo odmítavou, ale ani ne přátelskou. Působil dojmem, jako by pohlcoval veškeré světlo. Zato louky a pole na mírných svazích kolem lesa se doslova utápěly ve slunečním světle. Tráva měla světle zelené, téměř oslňující zbarvení. Pole a louky jednoznačně patřily do tohoto světa, byly naprosto reálné. Naproti tomu les budil v tomto ohledu rozpaky a nejistotu.

Dupin zavrtěl hlavou. „Nesmysl,“ pronesl nahlas, jako by se potřeboval uklidnit. Napadlo ho, že o Brocéliandském lese zřejmě slyšel příliš mnoho historek.

Byl to prostě les. Obyčejný les a nic víc.

Jen o pár minut později už komisař stál před starým venkovským sídlem.

Červená břidlice, velké, elegantní kvádry, masivní stavba zvedající se do výšky tří pater, špičatá tmavošedá střecha. Celá budova působila velmi kompaktním dojmem, podobně jako věž.

Riwal měl pravdu: sídlo se nacházelo přesně na hranici. Jednou polovinou stálo na louce, zatímco druhou polovinou zasahovalo do lesa.

Dupin obešel venkovské sídlo zleva a v zadní části objevil velký pravoúhlý dvůr obehnaný kamennou zdí. Vzduch zde byl cítit zemí, dřevem, vlhkostí. A z ničeho nic pocítil komisař chlad.

Zeď působila dojmem, jako by měla před něčím chránit. Zabránit tomu, aby nic z lesa neproniklo do domu. V lese nepochybně žila divoká zvěř – kanci, kuny, jezevci, sovy, bobři, vydry. A jistě se tam vyskytovaly i nebezpečné, jedovaté rostliny a keře, v nichž mohl člověk uvíznout.

V zadním rohu spatřil Dupin dřevěnou kůlnu a před ní podivuhodně špinavý, zablácený terénní vůz značky Citroën. Větve stromů stojících hned za zdí přečnívaly daleko do dvora, na který tak sluneční paprsky pronikaly zřejmě jen kolem poledne. Jinak zde musel po většinu dne ležet stín.

Dupin zamířil k širokému schodišti, které vedlo k dřevěným dveřím, což byl zjevně hlavní vchod do domu. Pod zvonkem objevil prostou mosaznou tabulku se dvěma jmény: Blanche Cadiou – Dr. Fabien Cadiou. A pod ní o něco větší tabulku s nápisem Brocéliande. Le Parc de l’Imagination illimitée. Les zjevně pohlcoval nejen světlo, ale i veškeré zvuky.

Vládlo tu absolutní ticho.

Komisař stiskl zvonek. Zároveň se rozhlédl. Napravo od vchodu stál na štěrku modrý stůl, kolem něj pět železných židlí stejné barvy. Vše vypadalo jako nové. Na stole se vyjímal jakýsi legrační objekt. Snad nádoba, každopádně hodně neobvyklého tvaru.

Dupin zazvonil ještě jednou a pohlédl na hodinky – 14.34. Byl tedy přesný. Schůzku s Cadiouem měl domluvenou na středu, v půl třetí v jeho domě.

Dupin zazvonil potřetí, dlouze.

Pak sešel ze schodů a několik kroků poodstoupil.

„Haló!“

Žádná reakce. Komisař pohlédl na dům. Tři okna v každém patře, jedno okno ve druhém a jedno ve třetím poschodí bylo otevřené.

„Pane Cadiou? Tady komisař Dupin z komisařství Concarneau. Máme domluvenou schůzku!“

Jeho slova ještě úplně neodezněla, když za sebou zaslechl podivný zvuk. Jakési škrábání, drápání. Prudce se otočil. Na kamenné zdi zahlédl cosi bílého. Jen se to mihlo, a vzápětí to zmizelo za hustým větvovím spadajícím na zídku.

Kočka?

„Proklatě,“ ulevil si Dupin. Kde ten Cadiou vězí? Komisař cítil, že ho zmáhá únava. Nutně potřeboval café.

Nebo raději dvě. Minulou noc vybalovali společně s Claire krabice až do půl druhé. Velké množství krabic. Jeho i její život naskládaný v krabicích. V obývacím pokoji v přízemí nového domu, který si v létě pronajali. Jejich první společný domov. Úchvatná poloha, od městské pláže co by kamenem dohodil. S výhledem na moře a širokou zátoku. V průběhu večera otevřeli a vypili dvě lahve bílého vína. Každou chvíli museli své sklenky hledat mezi krabicemi. Claire měla ke každému předmětu, který vybalila, zajímavou historku. A Dupin se skoro nepřestal smát, jak to bylo zábavné. Mezi vybalováním a vyprávěním si šli párkrát zaplavat, i když byla téměř úplná tma, voda měla neuvěřitelných 21 stupňů. Atlantik do sebe zjevně vstřebal veškeré teplo horkého léta. Určitě se budou moct koupat ještě několik týdnů, i ráno. Především a ze všeho nejdřív ale bylo nutné vybalit vše z krabic, z desítek krabic. Dupin měl naplánováno, že se zítra odpoledne vrátí do jejich nového hnízdečka.

Rozhodl se dům obejít.

„Pane Cadiou! Haló! Jste tady?“

Další vchod. Postranní, bez schodů, na úrovni terénu. U zdi před ním dřevěná konstrukce na sušení prádla.

Dveře byly na škvíru pootevřené. Dupin je rázně otevřel.

„Pane Cadiou?“

Vpravo schody vedoucí do sklepa, vlevo úzká chodba, na jejím konci tři schody a další dveře, rovněž otevřené.

„Tady Dupin! Máme domluv…“

V zadní kapse komisařových džínsů se rozezvučel mobil.

„Ano?“

„Kde vězíte?“ Hlas na opačném konci byl ještě nevrlejší a podrážděnější než ten jeho.

Sakra! Dupin se nepodíval na displej, což se pokaždé zle vymstilo. Prefekt Locmariaquer!

„V kouzelném lese. Podnikový výlet, vzpomínáte?“

O Dupinově malém vyšetřování, vlastně šlo jen o laskavost prokazovanou jeho pařížskému příteli Jeanovi Odinotovi, prefekt pochopitelně nic nevěděl. Stejně jako vůbec netušil, jakou roli Dupin sehrál při objasnění vražd na Růžovém pobřeží toto léto.

„Před několika pekařstvími v Concarneau došlo k incidentům.“

Dupin nezareagoval.

„Máslo! Jde o máslo! Davy rozhořčených občanů zaplnily ulice města.“

Komisař věděl, že probíhá válka mezi velkoobchodníky, obchodními řetězci a výrobci. Boj o ceny. A to nejen v Bretani, ale v celé Francii. O dramaticky narůstající vývoz, který obchodníkům přináší vyšší zisky než domácí trh. V důsledku toho se na některých místech projevil nedostatek másla. A to do takové míry, že v pekárnách, restauracích a menších obchodech chybělo úplně. Nedostatek pocítily i desetitisíce domácností, takže se začalo mluvit o „máslové krizi“. Přitom jsou Francouzi absolutní světová jednička, co se spotřeby másla týče (s velkým náskokem před Němci na druhém místě). Bretaň byla krizí postižena nejsilněji, situace připomínala výjimečný stav. A hodně se přiostřila – pochopitelně za vydatné pomoci médií.

Počátkem týdne se objevila zpráva, že jistý muž z Vannes nabízel na internetu půl kila másla za 250 eur. A nešlo o ojedinělý případ. Lidem připadalo, že nastal konec světa. Bagety bez másla? Nebo dokonce palačinky? Bretaňský koláč? To raději zemřít!

„Myslím, že si s tím kolegové dokážou poradit,“ odtušil Dupin s bohorovným klidem.

„Může se to kdykoli vymknout kontrole. V roce 1789 byl jen nedostatek chleba!“

Komisař věděl, že tohle není pouze výbuch prefektovy hysterie; odpovídalo to náladám mezi lidmi.

„Pokud vypukne revoluce, okamžitě se vrátíme, to vám slibuji, pane prefekte.“

„Ale…“

„Právě jsme v Kostele grálu, pane prefekte.“ Kostel byl dobrý argument. „Nemůžu mluvit.“

Dupin zavěsil. Nezbytnost – musel tady pokračovat. Jinak nestihne být včas v Maison des Sources. Tam, kde konečně dostane café. Ale ještě předtím bude muset zavolat Jeanovi do Paříže. Aby tuhle záležitost uzavřel. Celé mu to lezlo na nervy.

„Pane Cadiou!“ Dupin zavolal znova, hlasitěji, a hlavně netrpělivěji než předtím. „Jsem tady dole.“

Prošel úzkou chodbou a po třech schodech k pootevřeným dveřím.

„Haló?“

Vzápětí už stál ve velké místnosti, spojující kuchyň a obývák v jeden celek. Navzdory jasnému slunečnímu dni zde vládlo příšeří.

Ale i v tom pološeru ho jasně viděl. Muže ležícího na světlé podlaze, ve velké kaluži krve.

Jedním skokem byl komisař u něj a poklekl k nehybnému tělu.

„Haló, haló! Pane? Slyšíte mě?“ Žádná reakce.

Dupin se pokusil nahmatat mužův pulz na krku. Nic.

A tělo bylo podezřele chladné.

„Sakra.“

Komisař vstal a vytáhl z kapsy mobil.

„Záchranná služba,“ ozval se mužský hlas.

„Tady komisař Dupin, komisařství Concarneau. Muž zasažený ze střelné zbraně. Tréhorenteuc. Ve venkovském sídle Fabiena Cadioua. Když vyjedete z města, musíte odbočit…“

„Jsme z Ploërmelu, známe to tady. – V jakém je stavu? Vitální funkce?“

„Žádný pulz, nedýchá. Nízká tělesná teplota. Pravděpodobně mrtvý.“

„Kolik zásahů a na kterých místech?“

„Do břicha.“ Dupin opatrně poodhrnul cíp mužovy košile nasáklé krví. „Dva. – Dvě střelná zranění.“

„Hned vyrážíme.“

„Pospěšte si!“

Dupin zavěsil a stiskl další tlačítko. Dalo se očekávat, že Nolwennová a oba inspektoři jsou pohodlně uvelebení v Maison des Sources.

„To šlo ale rychle, pane komisaři. Výborně, tak můžeme…“

„Zastřelený muž, Nolwennová… Pravděpodobně Cadiou. Právě jsem ho našel, v jeho domě. Zřejmě mrtvý, pokud to dokážu posoudit.“

Během hovoru přecházel Dupin sem a tam, s pohledem stále upřeným na nehybné tělo na podlaze.

„Žertujete, pane komisaři.“ Z tónu jejího hlasu však bylo zřejmé, že o pravdivosti jeho slov ani v nejmenším nepochybuje.

„Zavolal jsem záchranku.“

„Informoval jste policii? Měl byste…,“ kratičké zaváhání, „myslím, že…“ Další, tentokrát dlouhá pauza. Pak sekretářka pokračovala tichým hlasem: „Tohle tady je neoficiální mise. Pouze prokazujete laskavost pařížskému kolegovi, který vám pomohl při řešení jiného případu, do něhož jste rovněž nebyl oficiálně zapojený. Nic víc.“

Přesně tak tomu bylo.

„Něco vymyslím,“ dodala Nolwennová vzápětí.

„Ale co?“

„Na něco přijdu.“ Delší odmlka.

„Pane komisaři, předpokládáte, že ten mrtvý je Cadiou?“

„Myslím… okamžik.“

Cadiou byl známý badatel a vedoucí jakéhosi institutu. Dupin vyťukal jméno na mobil, a vzápětí už měl na displeji mužovu fotografii.

„Ano, je to on. Doktor Fabien Cadiou. Ředitel Centra artušovských studií.“

„Hned jsme u vás, pane komisaři.“ Nolwennová zavěsila.

Dupin zamířil na chodbu vedoucí z obývacího pokoje k hlavnímu vchodu; předpokládal, že tam najde schody vedoucí do patra. Během chůze zvolil další číslo. Chvíli trvalo, než Odinot hovor přijal.

„Tak jak ten rozhovor pro…“

„Někdo na Cadioua střílel. Právě jsem ho našel, v jeho domě. Podle všeho je mrtvý. Už sem jede záchranka.“

„Cože? Cadiou je mrtvý?“

„O jakou záležitost tu vlastně běží, Jeane?“

Dupin mezitím vyšel po schodišti do prvního patra a vešel do jedné z místnosti. Zjevně pracovna – regály plné knih, až po strop. Na první pohled tu nebylo nic neobvyklého. Přirozený nepořádek, žádná známka cizího působení.

„Já… já…“ Vůbec poprvé slyšel Dupin svého přítele koktat. „Nemám nejmenší tušení, o co jde, Georgesi, my…“

„Ze všeho nejdřív potřebuji nějaké vysvětlení toho, proč tady vůbec jsem. Za pár minut sem dorazí policie a komisař z Rennes. Zřejmě Thierry Queméner. Tím pádem se do případu zapojí také prefektura v Rennes.“

Dupin na to celé neměl nejmenší náladu, nechtěl odpovídat

na něčí otázky. Jenže právě to bude muset udělat. Už poslední případ se pořádně zkomplikoval kvůli konfliktu s komisařem z Trégastelu. Jen tak tak se vyhnul skandálu. A nejen skandálu – celou záležitostí by se zřejmě zabývaly orgány služebního dozoru a Dupina by čekalo disciplinární řízení.

„Postarám se o to, Georgesi.“ Odinotův hlas zněl opět klidně, sebejistě.

„Co tím myslíš?“

Dupin přešel do další prostorné místnosti. Ložnice s dvojlůžkem, ani zde nic nápadného, stejně jako v koupelně hned vedle.

Dupin stoupal do druhého poschodí.

„Nelam si tím hlavu.“

Další pracovna. Tři psací stoly, jeden proti dveřím a dva po levé a pravé straně. Vzorný pořádek. I tady, stejně jako v prvním patře, ložnice a koupelna.

„Telefonoval jsi ještě s Cadiouem, Georgesi?“

„Myslíš po tom, co jsme si domluvili tu schůzku? Ne. Mluvil jsem s ním pouze jednou, minulý týden. A ty?“

„Ne. Našel jsi v tom domě něco podezřelého?“

„Právě se tu trochu rozhlížím. Zatím nic neobvyklého.“ Dupin vyšel do třetího patra. Tady bylo všechno úplně jiné.

Celé poschodí tvořila jedna obrovská místnost. Dvě pohovky, na kamenných zdech pestrobarevné koberce. Stará komoda. Místnost působila útulně, nevypadala však, jako by ji někdo obýval. Všechny objekty i dřevěnou podlahu pokrývala silná vrstva prachu.

„To je moc špatné.“ Další Jeanova oblíbená věta. „Odette Laurentová znovu požádá o exhumaci svého muže. A soudci nezbude než jí vyhovět.“

Dupin mezitím sestupoval po schodišti zpátky do přízemí. Jean mu záležitost, kvůli které se měl s Cadiouem sejít, při jejich posledním telefonátu jen krátce a mlhavě naskicoval.

Začátkem léta zemřel během pracovní návštěvy Anglie pařížský historik Gustave Laurent. Na infarkt. Shodou okolností byl tenhle pán bratr ministra vnitra. A co bylo ještě horší, bohužel měl chorobně nedůvěřivou manželku. Ta odmítla uvěřit, že její choť zemřel přirozenou smrtí, přestože neexistovaly žádné indicie toho, že mohlo jít o něco jiného. Gustave Laurent měl již delší dobu velmi vysoký tlak, takže zpráva o tom, že zemřel na infarkt, jeho lékaře příliš nepřekvapila. Energická vdova si ale nedala nic vymluvit a naléhala na svého švagra, aby dal věc prošetřit. Ministr zatlačil na policejního prezidenta a ten pověřil delikátním případem Jeana Odinota. Pařížský historik necestoval sám, do Anglie ho doprovázela skupinka badatelů, k níž patřil i Cadiou. Aspoň po určitou dobu. Ti dva se podle všeho znali a možná byli i přátelé. Policie se všemi mluvila, o skutečné vyšetřování ale nešlo. Vdovu to neuspokojilo, takže Odinot – a potažmo Dupin – si měl s Cadiouem promluvit znovu, důkladněji. Cadiou však dál pobýval v cizině, a proto došlo na schůzku až nyní. S výjimkou paní Laurentové neprojevoval v celé záležitosti nikdo přílišnou horlivost. A teď tohle.

„Pověz mi ještě jednou všechno, co víš. Ale opravdu všechno, do detailu, abych…“ Dupin se zarazil. Co to tady vykládá?! „Ne, nechej to být, Jeane. Není to můj případ. Netýká se mě to, rozumíš?“

Dupin to myslel smrtelně vážně.

„Hned ti zavolám, Georgesi.“

Dupin chtěl ještě něco dodat, ale jeho přítel spěšně zavěsil.

Vrátil se do přízemí a došel k mrtvole.

„Sakra!“ Rukou si neklidně pročísl vlasy.

Na místě činu vládl čilý ruch. Nolwennová a oba inspektoři dorazili jako první, krátce nato přijela záchranka a vzápětí policisté z Ploërmelu i Paimpontu. Každou chvíli měl dorazit soudní lékař, tým expertů na zajišťování stop z Rennes a také Thierry Queméner, místně příslušný komisař. Dupin ho znal, i když jen zběžně. Příjemný pán, pohodový, docela zakulacený. Již brzy měl odejít do důchodu. Mohlo to být i horší. Dupin ale věděl, že Queménerova vlídnost nebude bezbřehá – koneckonců tady šlo o jeho revír, o jeho kompetence.

„Mrtvý. A rozhodně ne teprve pár minut,“ konstatoval mladý záchranář. Konkrétnější ale být nechtěl. „Je evidentní, že tady už nejsme zapotřebí,“ prohlásil lakonicky. A záchranka odjela.

Policii Dupin řekl něco o „podnikovém výletu“ a „kuriózní náhodě“. Zatím se s jeho vágním vysvětlením spokojili – v danou chvíli měli na práci důležitější věci.

Šéf policejního týmu, plukovník Aballain, udílel rozkazy a rozdělil muže do několika pracovních skupin, které nyní pečlivě prohledávaly dvůr a hledaly ve štěrku otisky pneumatik a případné další stopy. Své vozy nechali obezřetně stát na silnici, jen ambulance záchranářů vjela přímo na dvůr.

Riwal a Kadeg nabídli pomoc. Dupinovi se to moc nezamlouvalo, ale nezakročil proti tomu.

Plukovník Roland Aballain zavolal Cadiouově manželce. Tohle bývá jeden z nejhorších okamžiků policejní práce. Paní Cadiouová se nacházela v Paimpontu, dva policisté už k ní jeli.

Nolwennová s Dupinem stáli na dvoře, trochu stranou.

„Protože nás nenapadá žádná věrohodná lež, pane komisaři, doporučila bych jako nouzové řešení říct pravdu. Aspoň částečnou.“ Zvláštní postoj, napadlo Dupina. „Nemluvte o tom ilegálním vyšetřování v Trégastelu, povězte jim ale podle pravdy, že vás váš pařížský přítel a někdejší kolega požádal o pomoc. Abyste si z jeho pověření promluvil s Fabienem Cadiouem. Proč jen se musí,“ hlas sekretářky dostal najednou vyčítavý nádech, „všude, kam přijdete, objevit nějaká mrtvola?“

„Myslím, že…“

Dupin větu nedokončil.

Zpoza rohu budovy se vynořil komisař Queméner a zamířil k nim.

Dupin mu šel naproti, chtěl ukázat vlídnou tvář. A pak se co nejrychleji vytratit. Řídit se radou Nolwennové. To bylo zpravidla tak jako tak to nejlepší. Třeba se z té choulostivé záležitosti dokáže vyvléct.

„Komisaři Queménere,“ zvolal Dupin žoviálně a podal svému kolegovi ruku, „jsem…“

Rozezvučel se Dupinův telefon. Pohled na displej prozradil jméno volajícího: Jean Odinot.

Bylo nezdvořilé přijmout hovor zrovna v téhle chvíli. Dupin to ale musel udělat. Třeba mu dá Odinot instrukce, co má komisaři z Rennes vlastně říct.

„Omluvte mě prosím na okamžik, pane kolego.“ Dupin spustil ruku, kterou se již skoro dotýkal Queménerovy ruky, a poodešel o několik kroků. Za zády ještě zaslechl, jak se Nolwennová pokouší zachránit situaci: „Jak se daří, pane komisaři? Vám a vaší paní? Já…“

„Ano?“ zeptal se Dupin tlumeným hlasem.

„Mluvil jsem se svým nadřízeným a ten zase s ministrem osobně. Ty budeš vyšetřovat. Naprosto oficiálně. Z pověření pařížské policie a Police Nationale. Našeho speciálního oddělení.“ Jean Odinot se na okamžik odmlčel, než pokračoval:

„Vyšetřování povedeš ve funkci zvláštního vyšetřovatele. Všechny oblastní prefektury a komisariáty ti budou pomáhat.“ Bylo velmi obtížné vyvést Dupina z vnitřní rovnováhy,

Odinotovi se to ale právě v tuto chvíli podařilo.

„Cože?“

„Jak jsem právě řekl – je to tvůj případ.“

„Ale já ho nechci!“

Dupin to myslel naprosto upřímně.

„Vždyť to vypadá na mimořádně zajímavý příběh, nemyslíš? A po dlouhé době budeme zase spolupracovat. Aspoň trochu. Tentokrát naprosto oficiálně. Jako za starých časů. Není to skvělé?“

Dupinovi to skvělé nepřipadalo. Ani trochu. Jean tu záležitost zjevně bral jako povedený žert, jemu samotnému ale do smíchu rozhodně nebylo.

Za sebou, ve vzdálenosti několika metrů, zaslechl vyzvánění mobilu.

„Jsi tam, Georgesi?“

„Děláš si srandu, viď?“

„Ne, tohle není žádný žert. Jedeš v tom se mnou. Ty řídíš vyšetřování a já jsem tvoje kontaktní osoba v Paříži.“

„Já…,“ hledal Dupin slova, „nemyslím si…“

„Za chvilku ti zavolám, Georgesi. Mám další hovor.“ Odinot zavěsil.

Dupin zůstal chvíli nehybně stát. Pak se otřásl. Pohlédl na Nolwennovou, která stála vedle Queménera a vrhla na něj tázavý – a možná i trochu káravý – pohled. Queméner telefonoval, vzápětí však hovor ukončil.

Jeho tvář rozzářil záhadný úsměv.

Zamířil k Dupinovi, Nolwennová ho následovala.

„Promiňte, pane kolego,“ zahájil Dupin konverzaci, „byl to… velmi naléhavý hovor. Musel jsem to vzít. Mám…“

„Právě mi sdělil můj prefekt, že od téhle chvíle tu šéfujete vy. Tím lépe. Moje švagrová zítra oslavuje 75. narozeniny. V Nice.“ Skutečně to vypadalo, že Queméner má z nečekaného vývoje radost. „Manželka už měla strach, že tam bude muset jet sama. Kvůli tomu mrtvému.“

Připomínalo to absurdní divadlo.

„Tímhle se ale všechno krásně vyřešilo. Případ je váš, milý kolego Dupine.“

Komisař z Rennes neskrýval uspokojení.

Dupin chtěl zaprotestovat, Queméner ho ale předešel: „Po pravdě řečeno jsem moc rád, že se tím případem nemusím zabývat. Vraždou muže, jehož jsem dobře znal a který zde požívá velké vážnosti.“ Komisař mávnul rukou. „Tak já vyrazím. Přeji vám hodně úspěchů!“

Nolwennová znovu pohlédla na Dupina, nepovažovala však za vhodné vmísit se do hovoru.

„Ale,“ Dupin konečně zareagoval, „já vás potřebuji. Potřebuji někoho, kdo se tu vyzná. Kdo zná zdejší lidi.“ Jedna věta zněla zoufaleji než druhá. „Někoho, kdo má aspoň tušení, o co by tady mohlo jít.“

„Nepochybně o Svatý grál.“ Queméner to zřejmě myslel jako žert, rysy jeho tváře ale zůstaly kupodivu naprosto vážné. „A u grálu jde, jak známo, víc o jeho hledání než o samotný objekt. Takže,“ Queméner se obrátil k odchodu, „vy jste nyní pasován na rytíře grálu… Abych nezapomněl: soudní lékař přijede bohužel později, něco ho zdrželo. Využijte služeb plukovníka Aballaina. Pochází ze zdejšího kraje,“ komisař to konstatoval uznalým tónem, „a je nadmíru kompetentní. O tom se ostatně přesvědčíte sám… Můj prefekt mi také řekl, že můžete využít všechny místní policejní jednotky.“

„Odborníky na zajišťování stop, specialisty, počítačové experty a podobně?“

Dupin položil tu otázku mechanicky.

„Přesně tak. Všechno přes naši centrálu v Rennes. – Vidím ale, že z praktických důvodů jste vzal svůj tým už s sebou.“

Dupin chtěl něco namítnout, ale pak to vzdal.

Renneský komisař se svižným krokem vzdálil.

Dupin musel znovu zadržet protesty, které se mu draly na jazyk, tentokrát ještě vehementněji.

„Tohle je šílenství, naprosté…“

„Náš případ? Proč by to měl být náš případ?“ skočila mu do řeči Nolwennová. „Co tím myslel?“

Na čele jí vyvstaly hluboké vrásky.

„Ministr vnitra a policejní prezident mě na Odinotovo doporučení pověřili vyšetřováním tohoto případu,“ Dupinův hlas zněl zoufale, „a jmenovali mě speciálním vyšetřovatelem ve službách pařížské policie.“

„Ale…“ Nolwennová větu nedokončila, protože na dvůr se nepřiměřeně velkou rychlostí přiřítilo černé auto a s hlasitým skřípotem zabrzdilo na odlétajícím štěrku. Dva policisté stačili jen taktak uskočit.

Z luxusního vozu značky Volvo vystoupila žena v tmavošedém kostýmu a zamířila ke vchodu.

Dupin k ní rychle zamířil.

„Paní Cadiouová?“

Žena podle všeho zaregistrovala komisařovu přítomnost až teď. Vrhla na něj letmý, prázdný pohled, a beze slova zmizela v domě.

Když Dupin vešel do místnosti, Blanche Cadiouová klečela vedle svého mrtvého muže. Pohled měla upřený na jeho tvář, výraz jejích očí nic neprozrazoval.

Komisař zůstal stát ve dveřích.

Tým expertů na zajišťování stop ještě stále nedorazil, ani soudní lékař. Dupin byl rád, že jsou sami.

Blanche Cadiouová se nehýbala. Uplynuly dvě tři dlouhé minuty.

„Já… najdu toho vraha.“

Dupin ta slova téměř neslyšel, paní Cadiouová je spíš zasyčela, než pronesla. Ostrým, vibrujícím hlasem.

Pomalu se napřímila.

Dupin k ní opatrně přistoupil, teprve nyní uviděl slzy na jejích tvářích. Viděl bolest a zděšení, ale i cosi jako zarputilý vztek.

„Komisař Georges Dupin z komisařství v Concarneau,“ představil se a zůstal stát několik kroků od ní. „Mohu pro vás něco udělat, madame? Máme zavolat lékaře?“

„Ne.“

Promptní, rozhodná odpověď. Na komisaře ani nepohlédla, pohled měla dál upřený na manžela. Zdálo se, že nad sebou znovu získala kontrolu. Po chvíli ticha padla první otázka:

„Víte už něco, komisaři?“

Její monotónní, neutrální hlas působil v dané situaci téměř strašidelně.

„Ani v nejmenším… A vy, paní Cadiouová, máte nějakou představu o tom, k čemu tady mohlo dojít?“

Poprvé se na Dupina podívala. Pozorný, zkoumavý pohled.

„To vy řídíte vyšetřování?“

Co jí měl odpovědět? Podle všeho tomu tak skutečně bylo. A i kdyby se chtěl pokusit to změnit, a on se o to rozhodně pokusí, nebyl teď vhodný okamžik tuhle záležitost rozebírat.

Dupin se snažil, aby jeho hlas zněl co nejrozhodněji.

„Ano, já.“

Beze slova přikývla.

„I když je to pro vás těžké, paní Cadiouová – napadá vás něco v souvislosti s tím hrozným činem? Kdo ho mohl spáchat a proč?“

„Ne.“ Slabé zavrtění hlavou.

„Všimla jste si v poslední době na manželovi něčeho neobvyklého? Na jeho chování? Náladě?“

„Byl stejný jako vždycky.“ Odhrnula si z čela pramen kaštanově hnědých vlasů.

„Měl nějaké spory? Konflikty? S kýmkoli?“

Paní Cadiouová znovu jen chabě zavrtěla hlavou, zdála se být duchem nepřítomná. Bez přestání zírala na manželovo nehybné tělo. Evidentně byla v šoku.

Dupin přesto nezapomínal na základní vyšetřovatelský princip: Všichni jsou podezřelí, zločin mohl spáchat kdokoli.

„Právě v počátečním stadiu vyšetřování jsme nejvíc odkázáni na informace od osob, které oběť znaly, paní Cadiouová. Pomůže nám každá drobnost, i zdánlivě bezvýznamný detail.“

„Všechno bylo úplně normální, jako vždycky. V jeho chování jsem nepozorovala žádnou změnu, ani v nejmenším.“

„Váš manžel se znal s Gustavem Laurentem. Mužem, který v létě…“

„Šéfe!“

Riwal se vřítil do místnosti jako tank. Muselo se něco stát, Dupin to poznal na výrazu jeho tváře.

„Ještě jedna vražda, šéfe! Máme dalšího mrtvého.“ Blanche Cadiouová se prudce otočila k Riwalovi.

„Cože?“

Tohle bylo opravdu k zbláznění.

„Je tu ještě jeden…“

Dupin zamířil k inspektorovi. Ve dveřích se mezitím objevili taky Nolwennová, Kadeg a plukovník z Paimpontu.

„Kdo to je, Riwale?“

„Paul Picard. Profesor z Paříže. Specialista na středověk a archeolog. Právě ho našli v lese.“ Inspektorova tvář byla stále bledší. „Nedaleko Barentonského pramene. Čekají tam na vás, šéfe, měl byste…“

„Jak zemřel?“

„Bodné rány, vykrvácel.“ Riwal se zhluboka nadechl.

„Tohle přeci není náhoda, šéfe. Něco se dalo do pohybu. Máte…“

„To je šílené.“ Dupin pronesl tu poznámku jen polohlasně, ale všichni přítomní ji slyšeli.

„Kolega,“ zašeptala mechanicky paní Cadiouová, ještě stále stojící nad svým mužem. „Paul Picard je manželův kolega. Dobrý známý. Přijel na tu konferenci.“

„Na konferenci?“ zpozorněl Dupin.

Riwal byl zřejmě v obraze: „Konference o nejnovějších poznatcích artušovského výzkumu. Koná se každý rok. Letos jsou hlavním tématem nové archeologické nálezy.“

Dupin přecházel z jednoho konce místnosti na druhý. Během krátké doby se tu otevřel doslova obludný případ. A on s ním nechtěl mít vůbec nic společného! Musí bezpodmínečně mluvit s Jeanem.

„Kde se ta konference koná?“

„V comperském zámku,“ odpověděl Riwal, „v Centru artušovských studií, jehož je pan Cadiou ředitelem.“ Krátká odmlka. „Přesněji řečeno byl… Konference měla začít teď a skončit v pátek odpoledne. Sedm badatelů. Smetánka artušovského výzkumu. Pět zbylých účastníků konference na ty dva čekalo, mysleli si, že kolegy jen něco zdrželo.“

„Jsou ještě tam?“

„Myslíte v Centru? Pokud vím, tak ano.“

„Ať…,“ komisař na okamžik zaváhal, pak ale větu dokončil, „ať tam zůstanou. Nikdo Centrum neopustí. Budu…“

„Tak jsem tady.“ Ve dveřích se objevil malý, hubený a holohlavý muž. „Kde je tělo?“

Soudní lékař Dupina pozdravil žoviálním kývnutím hlavy a přistoupil k mrtvole. Komisař měl se zástupci tohoto povolání dlouhodobě konfliktní vztahy a od prvního okamžiku cítil, že tohle nebude výjimka.

„Sejdeme se za půl minuty venku,“ instruoval Dupin Riwala. „Hned se vrátím.“

Pak se obrátil na paní Cadiouovou, která dál stála u manželova těla.

„Napadlo vás třeba teď něco k těm událostem, madame?“ Věděl, že na ni vyvíjí příliš velký nátlak, nemohl ale jinak.

„Myslím s ohledem na toho druhého mrtvého, o němž jsme se právě dozvěděli. Toho profesora z Paříže.“ Dupin si jméno druhé oběti pochopitelně nezapamatoval. „Co se to tu děje, paní Cadiouová?“

Dupin jí pohlédl zpříma do očí. Intenzivní, tmavohnědé oči. Kupodivu stejný barevný odstín jako její vlasy.

Dotázaná znovu jen zavrtěla hlavou.

„Opravdu vám nemohu nic říct.“ Krátká pauza. „Moc ráda bych něco věděla.“

„Říkáte, že váš manžel a ta druhá oběť byli přátelé?“

„Ano.“

„Dobří přátelé?“

„Nevídali se příliš často. Ale byli přátelé.“

„Pokud jsem to správně pochopil, bádali na stejném poli.“

„Ano, jistě.“

Dupin by jí rád položil ještě řadu dalších otázek, ale nešlo to. Musel vyrazit.

„Dobře, paní Cadiouová. Přijměte ještě jednou moji hlubokou účast.“ V ten okamžik si uvědomil, že to je vlastně jeho první vyjádření soustrasti. „Je to děsivá tragédie. Kolega z Paimpontu,“ komisař si nedokázal vybavit ani tohle jméno, špatná paměť na jména byla jeho největší slabinou, „zůstane tady a povede tu vyšetřování. Můžete se na něj kdykoli obrátit… Pokud by vás později přece jen něco napadlo,“ a to se po odeznění prvního šoku skutečně stávalo, „okamžitě mi prosím zavolejte. Kolegové vám dají moje číslo.“

Blanche Cadiouová neodpověděla a znovu se obrátila k mrtvému manželovi, u kterého již klečel soudní lékař.

Dupin si uvědomil, že tým expertů ještě stále nedorazil.

„Potřebuji především vědět, kdy oběť zemřela,“ pronesl směrem k lékaři a obrátil se k odchodu, aniž by vyčkal jeho reakce. „Informujte mě prosím neodkladně.“

Když se lékař napřímil a chtěl odpovědět, Dupin už byl venku.

Úzká silnice protínala rozlehlý les v rovné linii, jako by ji zbudovali podle pravítka. A samotný les jako by chtěl tu řeznou ránu zahojit, z obou stran nad ní vytvořily větve stromů zelenou střechu a ze stran ji agresivně atakovaly mohutné křoviny. Příroda dělala vše pro to, aby dala jasně najevo, že silnice je cizí element, který do lesa nepatří.

Dupin měl – poté, co se několikrát marně pokusil dovolat Jeanu Odinotovi – krátkou pracovní poradu se sekretářkou, oběma inspektory a plukovníkem Aballainem, jehož jméno si konečně zapamatoval. Dojednali, že Nolwennová zaujme pozici v hotelu, odkud se pokusí získat nějaké informace, zatímco Kadeg a plukovník zůstanou v Cadiouově domě. Riwal pojede s Dupinem k prameni, kde došlo ke druhé vraždě.

Během porady dorazil na místo činu konečně i tým odborníků na zajišťování stop. Čtyři muži, jeden z nich expert na balistiku. Rutinní procedury – zajištění počítačů a mobilů, kontrola bankovních účtů obou zavražděných a tak podobně – se rozeběhly na plné obrátky.

„Georgesi? Právě jsem ti chtěl…“ Konečně se přihlásil Odinot.

„Dva!“ Dupin skoro křičel. „Teď už to jsou dvě vraždy, Jeane! Tohle je snad špatný vtip. U nějakého pramene tady našli dalšího mrtvého. Nějakého profesora z Paříže. To…“

„Já vím… Zprávu o tom poslali komisaři v Rennes a ten zase okamžitě volal mně, aby se ujistil, že původní dohoda platí a případ patří i v této změněné situaci tobě. Protože obě vraždy spolu zjevně souvisejí, nechce s tím mít nic společného a…“

„Ale já taky ne! Tenhle případ rozhodně nepřevezmu!“

„Ani kdybychom chtěli, Georgesi, z tohohle se nevyvlékneme. Nemáme nejmenší šanci. Jsme v tom až po uši. Ale spolu.“

Spojení bylo mizerné, jejich hlasy neustále přerušovalo jakési praskání a pípání, což Dupinovu nervozitu ještě zvyšovalo.

„Ale proč nemůže Paříž pověřit vyšetřováním někoho jiného z Rennes? Nebo někoho ze svých vlastních lidí?“

„Dali ten případ tobě, protože jsi nejlepší. A já za to nesu zodpovědnost. Potřebuji tě, Georgesi. Vůbec jsem netušil, do čeho se tady zapleteme.“

„Já…“

Dupin větu nedokončil.

Uvízl v pasti. Tak to prostě bylo. Jean měl pravdu. Dupin rozhodně neměl ve zvyku se z něčeho vyvlékat, ale tahle záležitost mu skutečně byla proti srsti. Jeho nechuť měla sílu afektu. Nešlo přitom jen o to, že zase bude mít co do činění s pařížskou policií, a to dokonce jako její „zvláštní vyšetřovatel“. Z téhle záležitosti prostě neměl dobrý pocit, aniž by dokázal říct proč. A navíc – když si to teď uvědomil, zalila ho vlna horka – zůstane Claire sama s těmi desítkami krabic, které je potřeba vybalit.

„Udělej to pro mě,“ poprosil Jean. Věděl, co na přítele platí.

Copak tohle mohl Dupin odmítnout?

Na chvíli zavládlo ticho. Komisař vrhl krátký pohled na inspektora sedícího vedle něj, ale Riwal dělal, jako by se ho to netýkalo.

Dupin vzdychl a sešlápl o něco silněji plynový pedál, blížili se k nejvyššímu bodu pahorku, přes který silnice vedla.

„Zopakuj mi ještě jednou všechno, co víš o tom infarktu. O tom Laurentovi a jeho služební cestě. A o jeho ženě.“

„S paní Laurentovou jsem hovořil jen po telefonu.“ Tón Odinotova hlasu prozrazoval úlevu, i když se snažil nedat to najevo; nebyl si totiž jistý, zda se mu skutečně podaří udržet Dupina v týmu. „Laurent se tam zúčastnil archeologických vykopávek. Po celý květen. Výpravu tvořili čtyři badatelé, kopali na nějakém zeleném pahorku v jihozápadní Anglii. Cadiou ho tam jel navštívit, na dva dny. Zřejmě se dobře znali, jsou stejný ročník a jako mladí vědci se na Sorbonně dělili o jedno místo asistenta. V té době spolu také zveřejnili několik odborných článků. Později se k nim přidala taky konkurence. Takhle se aspoň vyjádřila.“

Dupin si všiml, že sebou Riwal na sedadle neklidně vrtí.

„A tenhle Laurent zemřel během Cadiouovy návštěvy?“

„Ne. Dva týdny po jeho odjezdu. Musíme nechat tělo exhumovat, co nejrychleji to půjde. Už jsme podali naléhavou žádost u příslušného soudu.“ Jean měl jednu stejnou – obtížnou, ale velmi užitečnou – vlastnost jako Dupin: všechno se muselo udělat hned. I to byl důvod, proč si tak dobře rozuměli – a proč je ostatní označovali za maniaky. „O zdravotních potížích jejího manžela jsem s paní Laurentovou hovořil ještě jednou. Prý si bral každé ráno tři různé tablety. Ale ve stresových situacích mu krevní tlak stejně vylétl ke kritickým hodnotám.“ Z Jeanova hlasu bylo cítit napětí. „Samozřejmě mu někdo mohl některou z těch tablet vyměnit buď za placebo, nebo dokonce za tabletu obsahující kontraproduktivní látky. To si dnes může opatřit kdokoli.“

„Řekla paní Laurentová něco o Fabienu Cadiouovi?“

„Jednoznačně je pro ni mimo jakékoli podezření. A to v jejím případě už něco znamená… Koneckonců naléhala na to, abychom si s ním promluvili.“

„Vysvětlila ti proč?“

„Ne. Pouze zopakovala, že nevěří, že její muž zemřel přirozenou smrtí.“

„Bez sebemenší představy o tom, co mohlo být motivem vraždy.“

„Přesně tak. Je prý na nás, abychom to zjistili. Proto také trvala na tom, abychom si s Cadiouem promluvili ještě jednou. Pevně věřila, že nám může sdělit něco, co nás přivede na správnou stopu.“

„Ale sám Cadiou,“ Dupin teď začal uvažovat nahlas, „neměl žádné podezření.“

„Přesně tak.“

„Podezřívá paní Laurentová někoho, nějakou konkrétní osobu?“

„Ne. Nezná ani jména ostatních účastníků toho archeologického výzkumu.“

„Co v ní tedy vyvolalo to podezření?“

„Měla pocit, že se manžel v posledních měsících před smrtí nějak změnil. Nedokázala to ale blíž specifikovat. Prostě byl jiný. Pracoval intenzivněji než kdy dřív, o své práci s ní ale nemluvil, což dřív dělával. Ani když se sama zeptala, nebyl o nic sdílnější. Prý byl stále zamyšlený, duchem nepřítomný.“

„A jinak?“

„Byl prý velmi napjatý. Zdůraznila ale, že jí rozhodně nepřipadal nervózní, jako by se cítil někým nebo něčím ohrožený. To prý v žádném případě. A neví nic o jakémkoli manželově konfliktu s jinými osobami.“

„A ty už máš jména ostatních účastníků toho archeologického výzkumu?“

„Ano, jistě. Všechny tři si ještě jednou důkladně proklepneme. A do Picardova bytu jsem už poslal dva policisty. Bydlí – tedy bydlel – v šestém obvodu.“

Zatímco telefonoval s Jeanem, hledal Dupin dosti dobrodružným způsobem v přihrádce před spolujezdcem něco na psaní. Riwal odsunul nohy co nejdál, jinak ale do akce nezasahoval. Jediné, co Dupin našel, byl potrhaný návod k obsluze auta. Strčil ho inspektorovi do ruky. Riwal naštěstí pochopil, co se od něj očekává – má si dělat na libovolnou stránku manuálu poznámky.

„Co víme o manželství Laurentových?“

Při téhle otázce si Dupin uvědomil, že musí zavolat Claire a informovat ji o změněné situaci.

„Podle paní Laurentové bylo velmi šťastné.“ Riwal pilně zapisoval.

„Dá se tomu věřit?“

„To v tuhle chvíli nedokážu posoudit… Mám s ní schůzku v půl šesté.“

„Co ještě…“

„Tady doprava!“ vykřikl Riwal.

Dupin odvážně strhl řízení a vůz za hlasitého kvílení pneumatik odbočil. Vyjeli z lesa a pokračovali po jeho okraji. I zde byl terén mírně zvlněný.

„Máš ještě nějaké další informace? O co šlo při těch archeologických vykopávkách?“

Komisař koutkem oka znovu zaregistroval inspektorův neklid.

„O nějaký hrad z dob krále Artuše nebo tak něco.“ Riwal to už nevydržel.

„Tady inspektor Riwal, pane generální inspektore… Sedím vedle komisaře Dupina.“ Riwal se snažil mluvit formálně. „Ten hrad se nazývá Cadbury Castle. Zelený pahorek, o němž jste hovořil, je naprostá archeologická senzace. Příběhy o Artušovi si lidé v té oblasti vyprávěli odjakživa. Před padesáti lety tam byly objeveny zbytky masivního opevnění pocházejícího přesně z doby připisované Artušovi, mezi lety 500 a 550. Podle některých šlo o hradby chránící Camelot.“

„Rozumím,“ odtušil Odinot neutrálním hlasem. „Děkuji za vysvětlení, inspektore.“

Dupina to zaujalo.

„Našli tam archeologové něco zajímavého, Riwale?“

„Ruiny dalších staveb a různých budov.“

„A co vlastně hledali?“

„Nic ale nenašli?“

Dupinovi to zatím stačilo.

„Zavolej, Jeane, až budeš mít něco nového.“

„Jasně.“