THE OTHER PEOPLE

Copyright © 2020 Betty & Betty, Ltd.

Translation © Lenka Faltejsková, 2020

ISBN 978-80-284-0611-0

Pro mámu a tátu. Ty nejlepší.

„Peklo jsou ti druzí.“

– Jean-Paul Sartre

Spí. Bledá dívka v bílém pokoji. Obklopují ji přístroje. Mechaničtí strážci, poutají spící dívku k zemi živých, brání jí odplout s věčným temným odlivem.

Jejich pravidelné pípání a hlasité a namáhavé nádechy a výdechy jsou její jedinou ukolébavkou. Předtím milovala hudbu. Ráda zpívala. Ráda hrála. Hudbu nacházela ve všem – v ptácích, ve stromech, v moři.

V rohu pokoje stojí malé piano. Víko je zvednuté, klávesy však pokrývá tenká vrstva prachu. Na pianu spočívá slonovinová lastura. Její hedvábně růžové útroby připomínají jemné křivky ucha.

Přístroje pípají a vrčí.

Lastura se zachvěje.

Pokoj náhle prořízne pronikavé cé.

A někde docela jinde usne další dívka.

Kapitola 1

Pondělí, 11. dubna 2016

Dálnice M1 sever

Nejprve si všiml nálepek, které pokrývaly zadní sklo a nárazník automobilu:

Kdo je nadrženej, ať zatroubí.

Nejezdi za mnou, ztratil jsem se.

Jestli řídíš jako já, radši věř v Boha.

Klakson nefunguje – kdyby něco, ukážu prostředník.

Skutečný chlap miluje Ježíše.

Poměrně rozporuplné vzkazy. Ovšem jedna věc z toho vyplývala zcela jasně: řidič je kokot. Gabe by se klidně vsadil, že nosí trička s nápisy a v práci má obrázek opice s rukama nad hlavou a sloganem Nemusíš být šílenec, abys tu vydržel pracovat, ale pomáhá to.

Jak vůbec může tím zadním oknem něco vidět? Na druhou stranu, alespoň krátí dlouhou chvíli ostatním řidičům v dopravních zácpách. Jako například v té, ve které momentálně trčeli. Dlouhá šňůra aut v úseku M1, kde probíhaly práce na silnici. Tady s nimi začali snad už v minulém století a zjevně hodlali pokračovat až do dalšího tisíciletí.

Gabe si povzdechl a zabubnoval prsty o volant, jako by tím mohl dopravu nějak popohnat nebo přivolat časostroj. Už teď jel téměř pozdě. Skoro. Ještě ne úplně. Ještě stále tu byla možnost, že se domů dostane včas. Moc růžově to ovšem neviděl. Vlastně ho naděje opustila někde kolem sjezdu 19 spolu s řidiči, kteří byli tak důvtipní, že zarisko-vali, spolehli se na navigaci a vzali to objížďkou po okreskách.

Ještě víc ho dráždilo, že se mu zrovna dnes podařilo odejít včas. Počítal s tím, že se bez obtíží dostane do půl sedmé domů, stihne večeři a pak uloží Izzy. Slíbil Jenny – slíbil –, že přesně to udělá.

„Aspoň jednou týdně. Nic víc od tebe nechci. Jeden večer, kdy se společně najíme, ty přečteš své dceři pohádku před spaním a budeme předstírat, že jsme normální šťastná rodina.“

Zabolelo to. Což Jenny chtěla.

Pochopitelně mohl zdůraznit, že to on toho rána vypravil Izzy do školy, protože Jenny pospíchala na schůzku s klientem. On dceru utěšil a namazal jí bradu antiseptickou mastí, protože ji škrábl jejich temperamentní kocour z útulku (kterého domů přinesla Jenny ).

Ale neudělal to. Oba věděli, že tím ani zdaleka nevynahradil všechno, co promeškal, všechny ty chvíle, kdy s nimi nebyl. Jenny byla rozumná žena. Ovšem pokud šlo o rodinu, měla velmi striktní hranice. Jakmile jste je překročili, trvalo hodně dlouho, než vám dovolila vrátit se nazpátek.

Byl to jeden z důvodů, proč ji miloval: pro tu plamennou oddanost jejich dcerce. Gabeova matka byla oddaná spíš laciné vodce a otce nikdy nepoznal. Přísahal si, že bude jiný; že pro svou holčičku udělá všechno.

A přece teď trčí na dálnici a dorazí pozdě. Opět. Jenny mu to neodpustí. Tentokrát ne. Nechtěl si představovat, co to znamená.

Pokoušel se jí dovolat, ale hovor se přesměroval do hlasové schránky. Teď už mu baterie ukazovala jen jedno procento, což znamenalo, že se telefon každou chvíli vypne. Pochopitelně si zrovna dnes zapomněl nabíječku doma. A tak mu nezbývalo než sedět, bojovat s nutkáním sešlápnout plyn a prorazit zácpu před sebou, vztekle bubnovat do volantu a civět na toho pitomého krále samolepek.

Spousta těch nálepek už něco zažila. Vybledlé a zvrásněné. Ale starožitně vypadalo i samotné auto. Stará cortina nebo tak něco. V barvě, která byla tak oblíbená v sedmdesátých letech: snad by se dala popsat jako špinavě zlatá. Nahnilý banán. Západ slunce uprostřed smogu. Umírající slunce.

Z uvolněného výfuku se každou chvíli vznesly šedé výpary. Celý nárazník kvetl rzí. Znak výrobce vidět nebylo, pravděpodobně upadl spolu s polovinou poznávací značky. Zůstala jen písmena T a N a číslice 6 a 8. Gabe se zamračil. To se přece nesmí. Ta kraksna určitě nemá ani technickou, není pojištěná a neřídí ji kvalifikovaný řidič. Radši si od ní bude udržovat odstup.

Právě zvažoval, jestli nemá přejet do jiného pruhu, když se v zadním okně objevila dívčí tvář, dokonale zarámovaná odlepujícími se samolepkami. Vypadala tak pěti, šestiletá. Kulatý obličej, růžové tvářičky. Jemné blond vlásky stažené do dvou vysoko vyčesaných copánků.

Nejprve si pomyslel, že by měla být připoutaná v dětské autosedačce.

A pak ho napadlo: Izzy.

Dívala se na něj. Vykulila oči. Otevřela ústa, takže bylo vidět, že jí chybí přední zub. Vybavil si, jak ho zamotal do kapesníku a schovali ho pod polštář pro vílu Zubničku.

Dívka v autě zřetelně vyslovila: „Tati!“

A pak se napřáhla něčí ruka, popadla ji za ramínko a stáhla dolů. Už ji neviděl. Zmizela.

Zíral na prázdné sklo.

Izzy.

Nemožné.

Jeho dcera je doma se svou matkou. Nejspíš se dívá na Disney Channel a Jenny vaří večeři. Nemůže být vzadu v cizím autě, které míří kdovíkam, navíc nepřipoutaná v autosedačce.

Samolepky mu bránily ve výhledu na řidiče. Stěží zahlédl temeno jeho hlavy přes Kdo je nadrženej, ať zatroubí. Do háje s tím. Stejně zatroubil. Zablikal světly. Auto nepatrně zrychlilo. Před ním končil úsek prací na silnici a cedule s maximální povolenou rychlostí osmdesát kilometrů v hodině vystřídal celostátní rychlostní limit.

Izzy. Zrychlil. Měl nový range rover. Jezdil jako po másle. A přece mu ta rezavá kraksna vepředu ujížděla. Šlápl na plyn. Sledoval, jak ručička tachometru stoupá na sto deset, sto dvacet, sto čtyřicet. Začínal auto dohánět, to ale náhle přejelo do prostředního pruhu a předjelo několik dalších vozů. Gabe vyrazil za ním, vmáčkl se těsně před kamion. Z troubení klaksonu mu málem praskly ušní bubínky. Srdce se mu snažilo vydrat z prsou jako nějaký zatracený vetřelec.

Auto před ním se nebezpečně proplétalo mezi ostatními automobily. Gabe se ocitl vmáčknutý mezi Ford Focus a toyotu. Kruci. Podíval se do zrcátka, odbočil do pomalého pruhu a toyotu rychle předjel. Ve stejné chvíli se před něj z nejrychlejšího pruhu zařadil jeep a jen těsně ho minul. Dupl na brzdy. Řidič jeepu na něj zablikal a ukázal mu vztyčený prostředník.

„Ty si taky polib, ty honimíre!“

Rezavá rachotina už byla o několik vozů před ním, stále kličkovala a její zadní světla se vzdalovala. Nedokázal s ní držet tempo. Bylo to příliš nebezpečné.

Pokoušel se přesvědčit sám sebe, že se určitě spletl. Určitě. Nemohla to být Izzy. Zkrátka nemohla. Co by v tom autě proboha dělala? Je unavený, ve stresu. Je tma. Prostě tam jela holčička, která vypadala jako Izzy. Hodně jako Izzy. Holčička, která měla stejně blonďaté vlásky, stejné copánky a stejnou mezeru mezi předními zuby. Holčička, která na něj volala „Tati!“.

Před ním se vynořila cedule ohlašující za jeden kilometr odpočívadlo a čerpací stanici. Mohl by tam zajet, zavolat domů a ujistit se. Jenže už teď má zpoždění. Měl by jet dál. Na druhou stranu, těch pár minut to stejně nevytrhne. Kolem něj už ubíhal odbočovací pruh. Jet dál? Zastavit? Jet dál? Zastavit? Izzy. Na poslední chvíli strhl volant doleva a přejel přes plnou bílou čáru, čímž si vysloužil další troubení. Řítil se k odpočívadlu.

Obvykle na takových místech nestavěl, připadala mu skličující, plná otrávených lidí, kteří by nejradši byli někde jinde.

Promrhal několik vzácných minut pobíháním kolem různých občerstvení, hledal telefonní automat, který nakonec našel zastrčený až u záchodů. Jeden jediný. Nikdo už je nepoužívá. Promrhal několik vzácných minut, když štrachal drobné, než zjistil, že může použít kartu. Vytáhl tedy z peněženky debetní kartu, zasunul ji do přístroje a vymačkal domácí číslo.

Jenny to nikdy nebrala na první zazvonění. Věčně měla plno práce, věčně se věnovala Izzy. Kolikrát si povzdechla, že by si přála mít osm párů rukou. Měl bych být víc doma, pomyslel si. Pomáhat.

„Haló?“

Ženský hlas. Ale ne Jenny. Někdo cizí. Vytočil špatné číslo? Moc často na pevnou linku nevolal. Všechno dnes probíhalo přes mobily. Zkontroloval displej automatu. Správné číslo k nim domů.

„Haló?“ ozval se opět onen hlas. „To je pan Forman?“

„Ano. Tady Forman. A kdo jste kruci vy?“

„Detektiv inspektorka Maddocková.“

Policie. U něj doma. Zvedá telefon.

„Kde teď jste, pane Formane?“

„Na M1. Tedy u pumpy. Vracím se domů z práce.“

Plácal. Jako někdo, kdo se provinil. Jenže se provinil, ne? V mnoha směrech.

„Musíte hned domů, pane Formane.“

„Proč? Co se děje? Co se stalo? “

Dlouhá odmlka. Bobtnající dusivé ticho. Takové to ticho, pomyslel si, které přetéká nevyřčenými slovy. Slovy, která vám vzápětí totálně poserou život.

„Jde o vaši ženu… a dceru.“

Kapitola 2

Pondělí, 18. února 2019

Odpočívadlo Newton Green, M1, sjezd 15, 01.30

Hubený muž pil kávu bez mléka, se spoustou cukru. V podstatě nikdy si nic jiného nedal. Jednou nebo dvakrát si objednal toast a snědl sotva pár soust. Vypadá, pomyslela si Katie, jako někdo, kdo má ke smrti mnohem blíž, než by ve svém věku měl mít. Oblečení na něm viselo jako na strašákovi do zelí. Sešlost mu do tváře vyryla hluboké propasti pod očima a lícními kostmi. Sevřel šálek s kávou dlouhými tenkými prsty. Kosti se mu rýsovaly tak ostře, že se zdálo, jako by mohly každou chvíli tenoučkou kůži proříznout.

Kdyby Katie nevěděla, jak se věci mají, myslela by si, že má nějakou smrtelnou nemoc. Rakovinu. Na tu zemřela její babička a vypadala stejně. On však trpěl jinou nemocí. Nemocí srdce a duše. Ani nejlepší lékaři a léky na světě toho muže nemohli zachránit. Na jeho neduh nic nepomáhalo.

Když začal do bistra u čerpací stanice chodit, tehdy tak jednou nebo dvakrát do měsíce, rozdával letáčky. Katie si jeden vzala. Fotografie malé holčičky. VIDĚLI JSTE MĚ?

Katie ji pochopitelně viděla. Stejně jako všichni ostatní. Objevilo se to ve zprávách i v novinách. Ona a její matka.

Tenkrát měl ten hubený chlapík ještě naději. Svým způsobem. Takovou tu bláhovou naději, která člověka nadopuje jako droga. Ta jediná zbývá. Člověk z ní potahuje jako z dýmky crack, ačkoli si uvědomuje, že se z toho stala závislost. Říká se, že nenávist a hořkost vás zničí. Omyl. Je to naděje, co vás užírá zevnitř jako parazit. Nakonec z vás zůstane jen návnada před žraločí tlamou. Ale naděje vás nezabije. Tak laskavá není.

Toho hubeného muže naděje úplně strávila. Nic z něj nezbylo. Jen spousta ujetých kilometrů a věrnostních bodů za kávu.

Katie zvedla jeho prázdný šálek a utřela stůl.

„Nechcete donést ještě?“

„Obsluha u stolu?“

„Jen pro štamgasty.“

„Díky, ale už musím jít.“

„Dobře. Tak na shledanou.“

Znovu přikývl. „Jo.“

Tak nějak probíhal jejich rozhovor. Každý rozhovor. Nebyla si jistá, jestli ten muž vůbec vnímá, že kdykoli sem přijde, mluví se stejným člověkem. Nabyla dojmu, že většina lidí pro něj představuje jen šum na pozadí.

Katie slyšela, že tohle není jediné bistro, které ten podivný host navštěvuje, ani jediné odpočívadlo. Personál se střídal a sem tam se někdo zmínil. Stejně jako policisté, kteří sem často chodili. Podle všeho trávil ten muž každý den a noc jízdou po dálnici, tam a zpátky, zastavoval na různých odpočívadlech a hledal auto, které uneslo jeho holčičku. Jeho ztracenou dceru.

Katie doufala, že to není pravda. Doufala, že ten hubený muž jednou najde klid. Nejen kvůli němu. Něco na něm, jeho tiché zoufalství, jí drásalo nervy. A především doufala, že jednou do bistra přestane chodit a ona na něj nebude muset víckrát pomyslet.

Kapitola 3

Noční řízení. Gabe to nikdy neměl rád. Záře přibližujících se světlometů. Úseky neosvětlené dálnice, kde jako by se před ním silnice rozpouštěla do nekonečné nicoty. Jako by vjížděl do černé díry. Pokaždé si připadal dezorientovaný. Ve tmě všechno vypadalo jinak. Měnily se vzdálenosti, věci nabývaly jiných tvarů.

V posledních dnech (nocích) se však právě v takovém čase cítil nejlépe. Seděl schovaný za volantem a pouštěl si něco tichého a nevtíravého. Dnes v noci Laurie Andersonovou. Strange Angels. Tohle album poslouchal nejčastěji. Něco z té tajuplnosti, z té podivnosti s ním souznělo. Hudba jako stvořená pro cesty tam a zpátky po černém asfaltu.

Někdy si představoval, že se plaví po hluboké temné řece. Jindy prolétával prostorem do nekonečné černoty. Zvláštní, jaké myšlenky se vám honí hlavou nad ránem, v době, kdy by měl mozek dávno spát. Přestože však dovoloval myšlenkám toulat se, neustále upíral oči na vozovku, bdělý, ve střehu.

Gabe vlastně vůbec nespal. Ne pořádně. To byl jeden z důvodů, proč jezdil v autě. Když si potřeboval odpočinout, spíš protože cítil, že by měl , než že by si připadal unavený, zajel na jedno z odpočívadel, která už tak dobře znal.

Mohl by je vyjmenovat všechna, po celé délce M1: jejich vybavení, hodnocení i vzdálenosti mezi nimi. Momentálně to byla asi jediná místa, která mohl nazývat domovem. Ironické vzhledem k tomu, jak je dřív nesnášel. Když potřeboval víc než jen doplnit kávu, zastavil s karavanem na parkovišti pro kamiony a na pár hodin se vzadu natáhl. Většinou mu připadalo nesnesitelné plýtvat takhle časem, nic nedělat, nehledat. Ačkoli si však jeho mysl nedokázala odpočinout, oči, zápěstí a nohy oddech potřebovaly. Když někdy vystoupil z auta, cítil se jako shrbený neandrtálec, který se poprvé pokouší napřímit. A tak se čas od času přinutil zavřít oči, natáhnout své sto osmdesát osm centimetrů dlouhé tělo, nakolik to jen obytný vůz umožňoval, maximálně na sto dvacet minut každých dvacet čtyři hodin. A pak se opět vydal na cestu.

Měl u sebe všechno, co potřeboval. Hygienické potřeby, náhradní oblečení. Někdy musel kvůli prádelně opustit dálnici a zajet do města. Neměl tyhle výpravy rád, příliš mu připomínaly normální život většiny ostatních lidí. Nákupy, práce, setkání u kávy, cesta s dětmi do školy. Všechno, co sám už nedělal. Všechno, co ztratil nebo se toho vzdal.

Na dálnici, na všech těch odpočívadlech, se normální život na chvíli zastavil. Každý byl na cestě někam, v místě mezi dvěma body. Ani tam, ani tam. Asi jako v Očistci.

Telefon i notebook měl vždycky po ruce spolu s dvěma nabíječkami a několika baleními baterií (stejnou chybu už víckrát neudělá). Když neřídil, pil kávu, procházel zprávy – pro případ, že by se objevily nějaké nové – a stránky týkající se pohřešovaných osob.

Většinou šlo jen o jakousi vývěsku, kde se zveřejňovaly prosby o pomoc při hledání pohřešovaných, zprávy o vývoji v jednotlivých případech a o akcích pořádaných na rozšíření povědomí veřejnosti. To všechno v zoufalé naději, že někdo tam venku mohl něco vidět a ozve se.

Dříve takové stránky přímo nábožně sledoval. Po čase ho to udolalo: ta naděje, to zoufalství. Stále stejné fotografie, zas a znovu. Tváře lidí, kteří se pohřešují desítky let. Zakonzervované cvaknutím fotoaparátu. Jejich účesy byly čím dál nemodernější, jejich úsměvy strnulejší s každými zmeškanými narozeninami a Vánocemi.

A pak ty nové tváře, které přibývaly téměř každý den. Dosud s ozvěnou života. Představoval si, že po nich ještě zůstal důlek v polštáři, ztvrdlý kartáček na zuby v kelímku a že je jejich oblečení ve skříni ještě cítit práškem na praní, ne zatuchlinou a naftalínem.

Ale to se změní. Jako u těch ostatních. Čas se povalí dál i bez nich. Zbytek světa bude pokračovat svým směrem. Na pódiu zůstanou jen jejich blízcí. Nedokážou odejít, nedokážou polevit na stráži.

Když se někdo pohřešuje, je to jiné, než když zemře. Svým způsobem horší. Smrt nabízí konečnost. Smrt vám dává svolení truchlit. Uspořádat poslední rozloučení, zapálit svíčky, položit květiny. Pustit.

Když se někdo pohřešuje, zůstanete v předpeklí. Uvíznete na divném bezbarvém místě, kde se na obzoru slabě mihotá naděje a zoufalství a utrpení kolem vás krouží jako sup.

Telefon v držáku na palubní desce zabzučel. Gabe se podíval na displej. Když spatřil jméno volajícího, naskočila mu husí kůže.

Jedna z věcí, které objevíte, pokud dostatečně dlouho projíždíte asfaltovou řekou uprostřed noci, jsou další noční lidé. Další upíři. Řidiči kamionů a náklaďáků na dlouhých cestách. Policisté, záchranáři, zaměstnanci občerstvení na odpočívadlech. Jako ta blond servírka. Dnes měla opět službu. Zdá se milá, ale pokaždé vypadá utahaně. Představoval si, že mívala manžela, který ji opustil. Teď slouží noční směny, aby měla přes den čas na děti.

Tohle dělal často. Vymýšlel si příběhy různých lidí, jako by šlo o postavy z knihy. Některé bylo možné přečíst hned. U jiných to chvíli trvalo. A některé byste neodhadli ani za sto let.

Jako Samaritána.

„Kde si?“ stálo ve zprávě.

Normálně Gabe gramatické chyby nesnášel, i kdyby jen v esemeskách – důsledek jeho původní profese reklamního textaře –, Samaritánovi je však z mnoha důvodů promíjel.

Klepl na ikonku mikrofonu na displeji a řekl: „Mezi Newton Green a Watford Gap.“ Slova se zobrazila jako zpráva. Dalším ťuknutím ji Gabe odeslal.

Za chvíli přišla odpověď: „Sejdeme se v Barton Marsh, sjezd 14. Posilam souradnice.“

Barton Marsh. Malá vesnice kousek od Northamptonu. Nijak zvlášť pěkná. Dobrých patnáct minut cesty.

„Proc?“

Odpověď obsahovala jen tři slova. Slova, na která čekal téměř tři roky. Slova, jichž se děsil.

„Nasel jsem to.“

Kapitola 4

Odpočívadlo Tibshelf, M1, sjezdy 28–9

Fran usrkla kávy. Tedy pokud se tomu tak dalo říkat. V nápojovém lístku tvrdili, že je to káva. Vypadalo to jako káva. Trochu to bylo cítit jako káva. Ale chutnalo to jako břečka. Natáhla se pro další sáček cukru. Čtvrtý. Alice se na lepkavém plastovém stole šťourala v anemicky vyhlížejícím toastu, jehož název přece jen zůstával v mezích zákona o ochraně spotřebitele o trochu více než zdejší káva.

„Budeš to jíst?“ zeptala se Fran.

„Ne,“ odpověděla Alice nepřítomně.

„Nedivím se.“ Fran se chápavě usmála, ačkoli ji z té snahy bolely tváře… čímž se aspoň sladily s očima a hlavou.

Hlava jí v jasném světle zářivek třeštila víc než jindy. Od předchozího rána nic nejedla. Její žaludek nebyl s to něco pozřít, zato hlava jí pukala z nedostatku výživy a spánku. To byl také jeden z důvodů, proč rozhodla, že se zastaví na kávu a něco k snědku. Haha, skvělý vtip. Dobře jí tak, že se jim nedostalo ani jednoho. Odstrčila šálek.

„Potřebuješ čůrat, než vyrazíme?“

Alice začala vrtět hlavou, pak se ale zamyslela. „Jak daleko pojedeme?“

Dobrá otázka. Jak daleko? Jak daleko to bude stačit? Netušila a Alici to říkat nechtěla. Měla by mít situaci pod kontrolou, mít plán. Nemohla jí povědět, že zkrátka jen řídí tak rychle, jak se odvažuje, a snaží se vytvořit co největší vzdálenost mezi nimi a jejich poslední adresou.

„Daleko, ale cestou bude ještě spousta odpočívadel.“

Dokud nesjedou z dálnice, pochopitelně. Pak bude jediná možnost příkop u cesty.

Alice se ušklíbla. „Tak já si asi dojdu teď.“

Pronesla to se stejným nadšením, jako by po ní Fran chtěla, aby vstoupila do klece s lidožravými lvy.

„Mám jít s tebou?“

Další zaváhání. Alice měla, mimo jiné, fobii z veřejných toalet. Nicméně ve svých téměř osmi letech měla také další, větší fobii, konkrétně z toho, že by se chovala jako malá.

„Ne, to zvládnu.“

„Určitě?“

Alice přikývla a se zachmuřeným odhodláním, které jí propůjčovalo o něco starší vzezření, se zvedla ze židle. Po dalším krátkém zaváhání se natáhla přes stůl pro batůžek: malý, růžový, ozdobený fialovými kytičkami. Neudělala bez něj ani krok, dokonce ani na toaletu ne. Když si ho hodila na útlé rameno, obsah zachřestil a zacvakal.

Fran se snažila nemračit, nedávat najevo strach. Zvedla hrnek s kávou a předstírala, že pije, dokud Alice neodešla. Dlouhé hnědé vlasy vyčesané do ohonu, džíny zastrčené do falešných kozaček Ugg, velký kabát, který polykal její hubené tělo.

Fran přemohl příval primitivní lásky. Někdy se to člověku přihodí. Děsivé, jak moc můžete dítě milovat. Od chvíle, kdy vám ta měkká lepkavá hlavička spočine v náručí, se všechno změní. Žijete ve stavu neustálého úžasu a hrůzy: úžasu, že jste stvořili něco tak neuvěřitelného, a hrůzy, že o to můžete kdykoli přijít. Do té doby vám život vůbec nepřipadá tak křehký nebo plný nebezpečí.

O děti se nemusíte bát, jedině když spí, pomyslela si. Pak jsou v bezpečí, schoulené ve svých postelích. Potíž byla v tom, že Alice nespala jenom ve své posteli. Byla schopná usnout kdekoli a kdykoli. Cestou do školy, v parku, na dámských toaletách. Jednu minutu byla vzhůru, a druhou spala. Bylo to děsivé.

Ale ne tak děsivé, jako když se probudila.

Fran pomyslela na ten batůžek. Na to zneklidňující chřestění. V prsou ji zašimrala panika jako noční můra.

Alice se zadívala na piktogram na dámách. Žena v trojúhelníkové sukni. Jako malá si myslela, že v kalhotách se dovnitř nesmí. Nechtěla tam jít ani teď. Břicho se jí sevřelo strachy, čímž se jí pochopitelně začalo chtít čůrat ještě víc.

Nebyly to toalety, z čeho měla strach. Dokonce ani ty hlasité sušáky na ruce (ačkoli ty ji přece jen trochu děsily). Šlo o něco jiného. O něco, čemu se na jakýchkoli toaletách téměř nedalo vyhnout, zejména pak na těch veřejných, kde jich byla nad umyvadly celá řada.

Zrcadla. Alice neměla ráda zrcadla. Děsila se jich odmalička. V jedné ze svých nejranějších vzpomínek se převlékla za princeznu a vkradla se nahoru do matčiny ložnice, aby se na sebe podívala do velkého zrcadla. Stála před ním v nádherných Elsiných šatech… a pak začala křičet.

Ne všechna zrcadla jí vadila. Některá byla bezpečná. Netušila, jak je to možné. Nedokázala to vysvětlit o nic víc, než proč jí jiná připadají nebezpečná. Neznámá zrcadla byla riskantnější. Zrcadla, jež neznala. Ta, ve kterých viděla věci; ta, ze kterých upadala do toho zvláštního spánku.

Bude to dobré, umiňovala si. Prostě se dívej dolů. Pořád.

Zhluboka se nadechla a otevřela dveře. Z odporného zápachu osvěžovače a dezinfekce se jí sevřelo hrdlo a udělalo se jí trochu zle. Na toaletách nikdo nebyl, což se zdálo nezvyklé, ale bylo ještě brzy a na čerpací stanici vládl klid.

Pospíšila si do nejbližší kabinky, oči upírala do podlahy. Zavřela za sebou. Spustila se na mísu, vymočila se, pak se rychle utřela, spláchla a vyklouzla ven. Stále se snažila klopit zrak. Teď přišla ta nejtěžší část. Musí si umýt ruce.

Málem se to povedlo. Jenže ze zásobníku na mýdlo nic neteklo. Mačkala ho a mačkala a pak vzhlédla. Nemohla si pomoct. Snad ji na tom zapovězeném lesku něco vábilo, podobně jako nepatrně pootevřené dveře. Zkrátka se neubráníte a otevřete je víc, abyste zjistili, co je za nimi.

Spatřila svůj odraz. Jenže to nebyla ona. Vlastně to vůbec odraz nebyl. Ta dívka jí byla podobná, byť o pár let starší. Ale zatímco Alice měla tmavé vlasy a modré oči, tato dívka byla bledá, téměř albínka, s bílými vlasy a očima jako mléčně šedé oblázky.

„Aliccce.“

Dokonce i její hlas byl bledý a průzračný jako pouhý závan větru.

„Teď ne. Běž pryč.“

„Pssst. Pssst, no tak. “

„Nech mě na pokoji.“

„Potřebuuuju tě. “

„Já nemůžu.“

„Potřebuju, abys usnuuula. “

„Ne. Nejsem…“

Než však z Aliciných úst vyšlo slovo „unavená“, víčka se jí zavřela a dívka se svezla na podlahu.

Kapitola 5

Našel jsem to.

Vážně je to po takové době možné? Gabe si pochopitelně plně uvědomoval, co Samaritán nenapsal. Napsal: „Našel jsem to.“ Ne „Našel jsem ji.“ Leda by se ho snažil ušetřit. Jenže proč by po něm v takovém případě chtěl, aby přijel za ním? Ta slova znamenala víc. Cítil to. Úmyslné opomenutí. Našel jsem to. A dál?

Mhouřil oči na neznámé směrové cedule a pokračoval s karavanem po silnicích, které se zdály příliš úzké a klikaté. Kdykoli sjel z dálnice, pociťoval dočasnou závrať. Jako by přeřízl záchranné lano. Přeťal pupeční šňůru. Skočil do propasti bez padáku.

Jeho mysl sevřely neúprosné spáry paniky. Strach, že ji možná mine. Že mu vyklouzne. Znovu. Iracionální, šílené. Ale nemohl si pomoct. Dálnice. To bylo jeho jediné vodítko. Místo, kde ji viděl naposledy. Místo, kde ji ztratil.

Pro své dítě máte udělat cokoli. Cokoli. A on se tehdy jen díval, jak jeho dcera mizí. Jak se ta zadní světla vzdalují. Odjíždějí. Mizí. V duchu si to přehrával stále dokola. Kéž by se jen zachoval jinak. Kéž by neodbočil. Kéž by tu zatracenou starou plečku pronásledoval. Kéž by, kéž by.

Osvícený zpětný pohled. Jenže jeho zpětný pohled osvícený nebyl. Zpětný pohled je ošuntělý podvodník. Moderátor televizního kvízu v lesklém zlatém obleku a s mizerným účesem, který vám provokativně ukazuje, co jste mohli vyhrát: Kdybys byl rychlejší, odvážnější, oddanější. Kdybys nebyl takový zbabělec. Ovšem, dámy a pánové, i tak mu zatleskejme. Byl to skvělý soutěžící. Přesto prohrál. Přesto kurva prohrál.

Sevřel volant pevněji a podíval se na hodiny – 02.47. Obloha měla ještě sametově černý háv, jímž světlo pronikalo jen na pár malých bodech. Chvíli potrvá, než svítání zažene tmu. V polovině února ještě minimálně tři hodiny.

Byl rád. Dával tmě přednost. Této roční době. Když se během října začaly dny zkracovat, vítal to i nenáviděl. Ty dlouhé hodiny v létě byly zlé. Slunečné dny přivedly na dálnici víc lidí: auta napěchovaná rodinami, které mířily na dovolenou. Usměvavé, dychtivé, šťastné tváře. Zpocené, křičící, vyčerpané. Ve všech viděl Izzy.

Na začátku se jednou nebo dvakrát málem rozběhl za dvěma malými holčičkami v přesvědčení, že je to ona. Ale než ze sebe stačil udělat blázna (nebo si vysloužil ránu pěstí od rozčileného otce), uvědomil si, že se mýlí. Vyhnul se ponížení. Zato se nevyhnul palčivému zklamání.

Než přišel říjen, hejna rodin zmizela: zpátky do školy a do práce, běžné dojíždění. Místo prázdnin však přicházely další svátky. Další oslavy. Halloween, Noc pálení ohňů. Celý rok byl prošpikovaný příležitostmi, které byly jako dělané k tomu, aby osamělým připomněly, že jsou skutečně sami. Žádné děti, jejichž oči září ve světle ohňostrojů. Žádná drahá polovička, která by vás objala a v chladném podzimu zahřála.

Vánoce byly nejhorší, nejvtíravější. Těm ostatním svátkům se na silnici, dálnici a čerpacích stanicích dalo vesměs uniknout. Ale Vánoce – ty zatracené Vánoce – vlezly všude a každý rok vystrkovaly drápky dřív a dřív.

Dokonce i čerpací stanice se pokoušely o jakous takous výzdobu a vztyčovaly křivé vánoční stromky, pod něž aranžovaly mizerně zabalené krabice, a byly plné vánočního „zboží“ pro ty, kdo zapomněli koupit dárek tetě Edně a zrovna mířili na rodinné setkání. A ty vánoční písně. Ty ho skutečně dováděly k šílenství. Stejný tucet skladeb, které se hrály pořád dokola, navíc ani ne v původním znění, ale otřesné cover verze. Po tom prvním roce si koupil velmi nákladná sluchátka, izolující zvuk, aby je mohl vytěsnit a poslouchat svůj vlastní sentimentální výběr melodií, které nepřekypovaly křečovitým veselím.

Gabe Vánoce nesnášel. Každý, kdo o někoho přišel, Vánoce nesnáší. Vánoce vezmou vaši bolest a zdesateronásobí ji. Vysmívají se vaší ztrátě každou lesklou hvězdou na stromeček a každým „Ježíšku, panáčku“. Připomínají vám, že není úlevy, není odpočinku. Váš žal je neúprosný, a i kdyby se vám ho podařilo odložit jako krabici s ozdobami, pokaždé se znovu vynoří. Objeví se každý rok, starý známý, stejně jako tlející duch Jakuba Marleyho z Dickensovy Vánoční koledy.

S každým dnem, který od Vánoc uplynul, byl Gabe klidnější. Ne šťastný. Šťastný si nepřipadal nikdy. Nebyl si jistý, jestli pro něj bude tato emoce ještě někdy dostupná. Ale nalezl určité smíření. Samozřejmě ne s tím, že Izzy zmizela. Přijal, že tohle je teď jeho život. Bez odpočinku, bez radosti, únavný, tvrdý. A je to v pořádku. Tohle si zaslouží. Dokud ji nenajde. Tak nebo tak.

Ze tmy před ním se vynořila zelená cedule BARTON MARSH, 3 km. Příští výjezd. Odbočovací pruh. Vyhodil blinkr a zahnul. Laurie Andersonová zpívala o Jeníčkovi a Mařence, už dospělých, jak mají jeden druhého plné zuby. Žádné žili šťastně až do smrti, pomyslel si.

Dostal se na ještě užší a klikatější venkovskou silnici. Žádné osvětlení. Jen tu a tam kočičí oči, které se zablýskly uprostřed vozovky. Přišla mu esemeska:

„Jak daleko?“

„3 kilometry.“

„Minul si farmu?“

„Ne.“

„Za tou farmou uvidis placek. Tam zaparkuj. A bez po ceste do lesa.“

„Dobre.“

Po cestě do lesa.

Zježily se mu vlasy. Nakrátko se zamyslel nad tím, co Samaritána přivedlo na tak odlehlé místo. Pak usoudil, že to asi ani nechce vědět.

Přinutil se opět soustředit na vozovku. Po levé straně se ze tmy vynořila další cedule – FARMA OLD MEADOWS. A skutečně, o pár metrů dál zahlédl po pravé straně plácek s cedulí označující parkoviště, téměř neviditelnou mezi přerostlými stromy.

Zaparkoval za jediné auto, které tu stálo. Černé BMW. Pár let staré, poznávací značka byla tak špinavá, že se dala přečíst jen zčásti. Nebylo to tak zlé, aby to přitáhlo pozornost policie, ale k znesnadnění identifikace to stačilo. Boční zadní okna byla tónovaná, Gabe ovšem pochyboval, že kvůli pohodlí cestujících.

Vypnul motor, který byl tak hlasitý a kašlavý, že ho museli slyšet až na farmě, otevřel přihrádku a vytáhl malou kapesní svítilnu. Pak si vzal z vedlejšího sedadla tlustou parku a navlékl se do ní. Vystoupil, zamkl. Zřejmě zbytečně. Prokrastinuje. Odkládá tu chvíli.

Zapnul si bundu až po bradu. Byla studená noc. Dech mu stoupal od úst jako kouř z cigarety. Rozhlédl se. Nalevo stál napůl shnilý dřevěný ukazatel, namířený k úzké mezeře mezi hustými keři.

Cesta do lesa.

Gabe dost pochyboval, že když se sám vydává uprostřed noci do lesa, může z toho vzejít něco dobrého.

Zapnul baterku a vydal se po pěšině.

Kapitola 6

Osm minut. Fran se dívala na hodinky. Alice už byla pryč moc dlouho. I vzhledem k její fobii z toalet bylo osm minut moc. Popadla kabelku a odsunula se od stolu.

Pospíšila si přes hlavní průchod, v tuhle ranní hodinu téměř prázdný. Kolem znuděně vyhlížejícího uklízeče, který ledabyle přejížděl mopem po podlaze, natěsnaný do služební uniformy o několik velikostí menší než jeho rozložité tělo. Kolem obchodu s knihami a časopisy a kolem herních automatů, u nichž seděl – dokonce i v tuto hodinu a zřejmě v kteroukoli hodinu – jeden osamělý chlapík a mačkal svítící tlačítka výherního automatu jako nějaká zombie, fixovaná na ovoce. Zahnula za roh a vešla na dámské toalety.

„Alice!“

Dívka ležela na podlaze, schoulená do klubíčka, uprostřed místnosti před řadou zrcadel. Vlasy jí spadly do tváře, jednou rukou volně držela svůj batůžek. Na podrážku boty se jí přilepil kousek toaletního papíru.

„Sakra.“ Fran si klekla a odhrnula Alici tmavé vlasy. Dívka měla dech mělký, ale pravidelný. V podobných stavech dýchala tak pomalu, že se Fran často obávala nejhoršího. Když si teď položila její hlavu do klína, cítila, jak se dech prohlubuje. Každou chvíli , pomyslela si. No tak, pojď…

Alice pomalu otevřela oči. Fran čekala, pozorovala, jak dívka zmateně mrká. Sice byla mimo jen pár minut, ale pokaždé se okamžitě propadla do toho nejtvrdšího spánku. Rovnou do hlubin, kde plavou noční můry. V tomto případě zrůdy.

Fran toho o jejích nočních můrách moc nevěděla.

„Jsem tady, holčičko. Jsem tu,“ chlácholila ji.

„Promiň, já…“

„To nic. Jsi v pořádku?“

Alice zamžikala a posadila se. Fran ji podepřela. Alice se dezorientovaně rozhlédla.

„Záchody?“

„Ano.“

Jako obvykle. Toalety, šatny. Kdekoli byla zrcadla. Původně Fran považovala Alicin strach ze zrcadel za iracionální, ve skutečnosti však žádný strach iracionální není. Člověku, který se bojí, dává perfektní smysl. Teď už to chápala lépe. Zrcadla nějak vyvolávala tyhle Aliciny stavy. Ale to nebylo všechno.

Za rohem se ozvalo cvakání podpatků. Fran se otočila. Na toalety vešla žena v pomačkaném stejnokroji prodavačky, v odřených lodičkách a s příliš výrazně nalíčenýma očima. Krátce pohlédla na Fran a Alici, prošla kolem nich, pak se zastavila před zrcadly a zamračila se.

Fran sledovala její pohled. Soustředila se na dívku tak, že si teprve teď všimla, že je jedno ze zrcadel nad umyvadly rozbité. Podlahu pokrývaly střepy.

Žena mlaskla. „To jsou dneska lidi.“ Opět se ohlédla na ně. „Je vaše dcera v pořádku?“

Fran nasadila úsměv. „Ano, je, jen uklouzla. Nic to není.“

„Dobře.“ Žena přikývla, unaveně se usmála a otevřela dveře kabinky.

Pravděpodobně se jí ulevilo, že se nemusí angažovat. Jako většině lidí. Předstírali, že chtějí pomoct, ale ve skutečnosti se nikdo nechtěl namáhat pro druhé. Každý žije ve vlastní soukromé pevnosti, kde se stará jen sám o sebe.

Žena v odřených lodičkách a s nalíčenýma očima na ně pravděpodobně zapomene dřív, než si umyje ruce. Vrátí se do záhybů vlastního života, ke své rutině a svým problémům.

Ale možná ne. Třeba si zapamatuje ženu a dívku na podlaze na toaletách. Někomu se o nich zmíní, kamarádce nebo kolegyni, známému na sociálních sítích.

Musí pryč.

„Tak pojď, holčičko.“ Vstala a pomohla Alici na nohy, držela ji za ruku. „Můžeš jít?“

„Nic mi není. Jen jsem upadla.“

Alice zvedla batůžek – cvaky cvak – a hodila si ho na rameno. Zamířily ke dveřím, dívka se však zarazila.

„Počkej.“

Otočila se nazpátek.

„Co je? “ sykla Fran.

Dívka došla k umyvadlům, pod nohama jí křupalo rozbité sklo. Fran se nervózně ohlédla na zavřenou kabinku a následovala ji. Ze zbytku zrcadla se na ni dívala část jejího vlastního odrazu. Uprostřed zela černá díra. Jen těžko poznávala tu cizí tvář mezi střepy. Odtrhla oči a zadívala se dolů, do umyvadla.

Ve výpusti ležel oblázek, příliš velký na to, aby se dal spláchnout, přesto měla Fran dětinské nutkání pokusit se o to.

Alice ho vzala a uložila do batůžku k ostatním. Fran se jí v tom nepokoušela bránit. Nechtěla se do tohoto rituálu vměšovat, ať už v něm šlo o cokoli, bez ohledu na to, odkud se tu ten oblázek vzal.

První se objevil před téměř dvěma lety. Alice tehdy prožila jednu z těch svých epizod, zhroutila se do klubíčka na podlaze v obývacím pokoji. Když se po dvaceti minutách probrala, všimla si Fran, že něco drží v ruce.

„Co je to?“ zeptala se zvědavě.

„Oblázek. Přinesla jsem si ho.“

„Odkud?“

Alice se usmála a Fran zamrazilo.

„Z pláže.“

Od té doby, kdykoli přišel další záchvat, svírala Alice v ruce oblázek, když se probrala. Fran se snažila přijít na racionální vysvětlení. Možná sbírá ty oblázky někde jinde, schovává si je a pak nějakým obratným pohybem jeden vytáhne, když se probere. Racionální, přesto ne příliš přesvědčivé.

Tak odkud se ty zatracené kamínky berou?

Toaleta spláchla.

„Radši půjdeme,“ pobídla ji Fran.

Došly ke dveřím. Fran se ohlédla. Na tom zrcadle ji znepokojovalo ještě něco jiného. Díra v jeho středu. Všude po podlaze bylo sklo, ale v umyvadle v podstatě nic.

Hodila Alice ten oblázek na zrcadlo?

Jenže když rozbijete zrcadlo, sklo se vysype rovnou dolů. Neexploduje do prostoru.

To by se stalo, jedině pokud by tím zrcadlem něco proletělo.

Z druhé strany.

Spí. Bledá dívka v bílém pokoji. Pravidelně o ni pečují zdravotní sestry. Přestože není v nemocnici, dostává se jí té nejlepší péče čtyřiadvacet hodin denně. Sestry jsou dobře placené a nic moc se od nich nežádá, jen aby dívku obracely, myly, staraly se o její pohodlí. Kromě toho střeží její odpočinek přístroje.

Navzdory tomu se tu personál často střídá. Většina sester nevydrží víc než pár měsíců, pak odejdou jinam. Oficiálně se odvolávají na monotónnost práce. Potřebují větší pestrost, více stimulů.

Ale v tom to není.

Miriam je služebně nejstarší, pracuje tu od samého začátku. Byla tu dokonce ještě před začátkem. Za tu dobu si k dívce vytvořila pouto. Snad i proto zůstala, přese všechno.

Poprvé se to stalo před pár lety. Byla tenkrát dole a připravovala si čaj. Vtom zaslechla jediný tón. Klavír. Bez opakování. Že by se probrala? Nemožné. Na druhou stranu, zázraky se dějí.

Vyběhla po schodech do dívčina pokoje. Všechno vypadalo jako vždycky. Spící dívka spala. Přístroje tiše hučely, všechny údaje v normálu. Došla ke klavíru. Klávesy byly pokryté prachem. Bez jediné stopy.

Přičítala to své představivosti. O týden později se to opakovalo. A o něco později znovu. Každých několik týdnů se z dívčina pokoje ozval jeden jediný tón. Nedalo se nijak vysledovat, kdy se to stane příště, jestli ve dne, nebo v noci.

Některé sestry začínaly mluvit o přízracích, duších, telekinezi. Miriam na takové nesmysly nedala. Přesto nedokázala přijít na lepší vysvětlení. A tak dělala dál svou práci a snažila se na to nemyslet.

Když se ten tón ozval dnes v noci, ostražitě vešla do dívčina pokoje. Zkontrolovala klavír, přístroje. A pak zůstala stát nad spící dívkou a dívala se do její bílé tváře a na záplavu plavých vlasů. Stále stejná. Pohladila ji po hubené paži, spustila ruku na povlečení. Zamračila se. Zdálo se hrubé. Což bylo divné. Zrovna jí převlékli postel. Jak by mohlo být povlečení špinavé?

Přejela dlaní po přikrývce, zvedla ruku a promnula prsty.

Žádná špína.

Písek.