Karolína Škachová

STRÁŽNÝ ANDĚL

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Karolína Škachová, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 178. a 137. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-05-7 (epub)

ISBN 978-80-88516-06-4 (mobi)

Všem, kteří potřebují naleznout dobro, aby se odpoutali od zla.

„Ne každý Strážný anděl nese na křídlech světlo. Někdy spása přichází za cenu bolesti.“

DARWIN: hledání chráněnkyně

Když jsem se na Zemi objevil poprvé s jistým plánem, přišel jsem si pro padlého anděla. Přišla o křídla a potřebovala mou pomoc. Řekněme, že se můj plán možná trochu zvrtl. Nakonec mě totiž Nejvyšší – můj vlastní otec – přiměl k návratu do Nebe (respektive mě po mém návratu nechal zatknout) a na Zemi mě poslal po pár týdnech znovu, s novým úkolem.

Nikdy jsem nepatřil mezi ukázkové anděly. Nikdy mě andělská práce nebavila. Andělé zkázy mě fascinovali, ale mě se Ďábel nikdy neujal. Neukázal se, nepřišel si pro mě. Nestál o mou temnou dušičku.

„Poslední možnost, Darwine,“ varoval mě tehdy v Nebi Nejvyšší. „Svěříme ti jednu osobu na Zemi. Budeš její Strážný anděl, Verndan. Budeš jí nápomocný, protože o pomoc žádala. Nesmíš jí ale říct, kdo doopravdy jsi.“

A tak jsem se ocitl na Zemi podruhé. Stál jsem před barem, kde jsem se s ní měl poprvé seznámit. Náš osud byl zpečetěn.

Nejhorší mi na téhle práci přišlo, že když už jsem se jednou Strážným andělem stal, té holky už jsem se zbavit nemohl. I kdybych ji vlastnoručně odpravil, tak spolu budeme v Nebi. Šlo o jakési neviditelné spojení, které nás drželo pohromadě, nehledě na to, jak moc jsem ji poznat nechtěl. Na můj názor se však nikdo neptal.

Začala hrát vánoční písnička. No to snad ne. Jakej blázen oplýval tou divnou potřebou otravovat s Vánocemi už v únoru? Copak se všichni naprosto pomátli?

Podíval jsem se směrem k pódiu. Tancovaly na něm tři dívky. Děs. Kdybych měl tu možnost, okamžitě bych utekl. Bohužel jsem se od Samanthy nemohl jen tak vzdálit, a tak odejít nešlo.

Vlastně jsem práci Strážného anděla mohl dělat v utajení. Nemuseli jsme o sobě vůbec vědět, nemuseli jsme se poznat. Mezi mé úkoly patřilo na ni jen dohlédnout a ochránit ji, když mě bude nejvíc potřebovat. Jenže když už mi tuhle mizernou práci přidělili, rozhodl jsem se, že si ji alespoň užiju. Vyždímám z toho všechno.

Znovu jsem se podíval na dívky. Pokud si myslely, že jim tanec šel, nesmírně se mýlily. Vypadaly příšerně. Vlastně by byly docela k sežrání, kdyby tancovaly na něco jiného než Jingle bell rock.

Zakoulel jsem nad nimi očima. Nechtěl jsem tu strávit už ani minutu.

„Ještě jedno?“ kývl na mě barman.

Souhlasně jsem přikývl a cítil alespoň trochu radosti, že jsem si mohl dát kvalitní pivo. Aspoň s něčím jsem se na své práci mohl spokojit.

Sledoval jsem ty dívky v krátkých sukních a napadlo mě, že kdybych nebyl připoutaný k nějaké dívce v téhle místnosti, mohl bych si užít příjemně strávenou noc. Bohužel, to se stát nemohlo, dokud neobjevím onu Samanthu.

Tři dívky zmizely z pódia a krátce po nich přišla jiná. Měla dlouhé hnědé vlasy svázané ve vysokém culíku a upírala svůj zrak kamsi do davu lidí pod pódiem. Mluvila do mikrofonu.

Zaostřil jsem na ni. Mezi největší problém Strážných andělů patřil ten, že svou oběť... Teda... Chci říct svého chráněnce... Musejí poznat sami. Mají to cítit někde uvnitř. Jenže jak bych něco takového mohl cítit, když jsem nikdy Strážný anděl být nechtěl? Nemám na to vlohy.

Když jsem šel studovat, nezajímal mě žádný můj budoucí osud. Nic z nabízených oborů mě nezaujalo. Měl jsem jasno – v Nebi být nechci. Už jako malej jsem to tam nenáviděl. Pro klid duše svého drahocenného otce, jsem si v šesti letech, na konci první třídy – kdy si andělé vybírají studijní obor – vybral Strážného anděla. Jako jediný se dostane skutečně na Zemi. Bohužel jsem v šesti letech netušil, že budu muset trčet v téhle díře a hledat nějakou praštěnou holku, která si podělala život a teď po mně chtěla, abych jí ho pomohl dát dohromady. A co hůř, nikdo mi před studiem neřekl, že až má chráněnkyně skoná, skončíme opět v Nebi, odkud jsem se tak zoufale snažil celé roky dostat. No vážně... Copak by jim ublížilo napsat to do školního letáčku trochu větším písmem? Vždyť já skoro ani neuměl číst!

S dlouhým výdechem jsem se opřel loktem o pult a sledoval brunetku přednášející báseň, u níž jsem silně pochyboval, že by mohla mít nějaký význam.

Když jsem se svým tátou klikl na políčko Verndan a zdárně vyplnil dotazník, skoro jsem skákal nadšením, že mě přijali. Myslel jsem si, že jako Strážný anděl dostanu možnost chodit po Zemi, jak se mi zlíbí. To se nestalo.

Vlastně mě ve dvanácti letech překvapilo, že mi dovolili studovat Verndana dál. V patnácti mě dokonce vzali na střední, to jsem opravdu nečekal. Tím jsem si však zavřel poslední dveře k tomu, stát se někým jiným.

Nic lepšího se ale v Nebi stejně nenacházelo.

Jako Sendib bych strávil tři čtvrtiny života jen na Cestě mezi, což je mezi Nebem, Zemí a Peklem. Vítal bych mrtvé dušičky a rozesílal je do Nebe či Pekla. Sice bych mohl chodit na Zemi, jak jsem později zjistil, ale ta práce byla příšerná. Už se vidím, jak se zářivým úsměvem říkám: Zdravíčko, slečno Samantho. Vítejte na Cestě mezi. Vidíte správně, zemřela jste. Ovšem vidím tu spoustu kladných věcí. Račte jít do Nebe, pokud netoužíte po opaku.

Fuj.

Mezi další možnosti patřilo stát se pomocníkem Nejvyššího. Ovšem i kdybych opomenul fakt, že bych se z Nebe nikdy nevyhrabal a stál bych hned vedle svého otce po zbytek andělského života, strávil bych také učením asi tak dalších deset let. A to mě opravdu nelákalo.

A posledním oborem v Nebi byli Velkomini neboli součást uvítacího sboru, který se soustředí na lidi, kteří vstoupí do Nebe. Vše jim vysvětlí a ukážou.

Samozřejmě se v Nebi nacházela spousta dalších podřadných prací, na něž by mi stačil jen rok zaučení. Ovšem všechny by vedly k tomu, zůstat v Nebi po zbytek svých let.

Netrpělivě jsem zaklepal prsty o pult vedle mě. Pivo jsem měl napůl vypité a necítil jsem žádný záchvěv jakékoliv emoce, která by nasvědčovala přítomnost mé chráněnkyně. Jsem v háji. Jak ji mám asi v tomhle zatraceném baru najít? Mám si snad stoupnout na pódium jako ty praštěný holky a do mikrofonu zavolat, že hledám Samanthu? Jistě, to by působilo opravdu nenápadné. Nikdo by totiž nechtěl zjistit, proč ji hledám, a už vůbec by ona nechtěla vědět, jak znám její jméno.

Dlouhovlasá bruneta seběhla z pódia a vyskočila na barovou židličku hned vedle té mé. „Asi jsem se ocitla ve snu!“ vyhrkla nadšeně. „Nikdy bych nečekala, že mě někdo bude poslouchat. A už vůbec, že mi budou tleskat! Ale byla jsem hrozně nervózní.“ Měla takový ten otravný hlas – děsně pozitivní a nadšený, ať už říkala cokoliv.

Otráveně jsem zakoulel očima a otočil se zpět ke svému pivu.

Barman se k ní naklonil blíž. „Ale šlo ti to, Sam, vypadala jsi fantasticky.“

Zdálo se, že se mi to tajemná Samantha rozhodla usnadnit – ona si našla mě.

Prudce jsem se k ní otočil. Tak jestli tohle byla Samantha, asi se raději nechám spálit na popel.

Také se na mě otočila. Na rtech jí pohrával drobný úsměv lemovaný jemnými rty. Mírně se zamračila a naznačila mi tak, že civím tím děsivým způsobem, který rozhodně není svůdný.

Vrátil jsem svou pozornost pivu. Napil jsem se a věděl, že tahle práce bude opravdu to nejhorší, co mě mohlo potkat.

„Patricku,“ oslovila barmana za pultem, „namíchej mi něco na uklidnění.“

Zhluboka jsem se nadechl. Teď nebo nikdy. Naklonil jsem se k ní. „A mohu vás pozvat?“ Mírně jsem k ní sklopil svůj zrak. Působila drobným dojmem a oči měla snad ještě temnější než já svou duši.

Upřela na mě svůj nejistý pohled. Koutky jí jemně zacukaly v úsměvu. Pak však svůj zrak rychle sklopila. „Ne, děkuji.“

Sakra.

Zamračil jsem se. „Cože?“

„Zaplatím si to sama, ale děkuji,“ zopakovala tiše a podívala se na barmana. „Něco mi vyber,“ pokynula mu.

Slyšel jsem dobře? Tahle Samantha, jež vypadala, že jejím největším možným hříchem byl její rolák s dlouhým rukávem a ta otřesná báseň, s níž vystoupila, mě právě odmítla?

Se zamračeným pohledem jsem se znovu napil piva. To jsem nečekal.

Dlouze jsem vydechl. „Myslím, že ta báseň zněla opravdu dobře.“ Lež jak věž. Anděl by asi lhát neměl, ale co už? V Pekle jsem stejně skončit nemohl.

Samantha se na barové židličce zavrtěla. „Děkuji.“ Nervózně se usmála, ale do očí se mi nepodívala.

Olízl jsem si rty. „Cítil jsem v ní hodně emocí.“ Další lež. Vůbec nemám páru, o čem tam mlela.

Znovu se usmála. Tentokrát už se na mě podívala. „Myslíte? Snažila jsem se vystihnout hodně pocitů.“

Přikývl jsem. „Ano. Myslím, že to bylo hodně... Sentimentální. Inspirovala jste se ve svém životě?“ Musel jsem ji nějak zaujmout. Přeci jsem nemohl dovolit, abych si tuhle příležitost nechal vzít.

Barman před dívku položil červené pití s plátkem pomeranče. „Snad ti bude chutnat,“ mrkl na ni a vrátil se k mytí sklenic.

Samantha na mě s nadšením hleděla. „Ve svém dětství. S tátou jsem chodila na ryby, ale pak... Zemřel.“ Podívala se na své pití a napila se.

Cože sakra? Ta básnička pojednávala o rybaření?

„To mě moc mrzí,“ vydechl jsem s co možná největší lítostí v hlase.

Kývla. „V pohodě.“

Záhy se za ní objevil vysoký chlapík s pevnými svaly. Vzal ji kolem pasu a naklonil se k jejímu uchu. Neslyšel jsem, co jí říkal, ale viděl jsem, že se při jeho dotyku celá napjala. Mačkal jí pas tak silně, že mu zbělely klouby. Zřejmě to musel být její přítel. A asi měli radši odvážnější způsoby, než na jaké Samantha vypadala. Někdo má raději tvrdší zacházení.

Barman si opřel paže o pult a podíval se na muže vedle mě. „Aidene, pokud jsi tomu minulý týden nerozuměl, tak ti to zkusím říct ještě jednou – já tě tady, ve svém baru, nechci. Takže buď té lásky a opusť tyhle prostory,“ kývl na něj.

Muž – nejspíše Aiden – se narovnal a podíval se barmanovi do očí. „Pouze jsem chtěl podpořit Samanthu. Na tom je něco špatného?“

Barman se zamračil. „Špatně je, že jsi v tomhle baru. Vypadni.“

Aiden vypadal jako výbušný typ lidí. Skoro by po barmanovi skočil, kdyby jej Samantha nechytila za paži. V očích jí zajiskřilo, ale ani v nejmenším mi její pohled nepřipomínal nadšení. Zatahala ho za ruku. „Aidene, prosím, půjdeme, ano?“ zašeptala.

Zamračil se na ni a vytrhl se z jejího sevření. „Takže ty se mě ani nezastaneš, jo? Prostě půjdeme,“ rozhodil rukama ve vzduchu, jako kdyby se děl nějaký hrozný skandál. Pana Aidena asi jen tak někdo odněkud nevyhazoval. Zřejmě na to nebyl zrovna zvyklý.

Otráveně jsem zabručel. „Hádat se můžete i jinde. Já bych si rád vypil pivo v klidu.“

A ocitl jsem se na zemi.

V rameni mi tepala bolest. Hlava mi třeštila. Asi jsem se praštil o pult. Nevím. Nepamatuji si z toho pádu nic kromě příšerné bolesti a hluku, který vydávali všichni ostatní. Ten muž – Aiden – nadával, ale já mu nerozuměl.

Samantha křičela. Zněla trochu plačtivě. Ten zvuk mi připadal nesmírně otravný.

Když jsem se konečně dokázal posadit a otevřít oči, vidění jsem měl rozmazané. Poznal jsem akorát Samanthu. Svého přítele blbce táhla ven skrze davy lidí.

„Hej, kámo, slyšíš mě,“ říkal mi někdo povědomým hlasem. Aha, asi barman. Díval se na mě svrchu. Jak se dostal tak vysoko? Jak se jmenoval? Patrick? Jako Patrick hvězdice.

Zamračil jsem se. „Jasně, že slyším, nejsem přeci hluchej.“

„Ne, ale dostal jsi pořádnou ránu do palice. Zavolám sanitku, jo?“

„Ne,“ vyhrkl jsem, „Já jsem v pohodě, jasný?“ Chytil jsem se pultu a vytáhl se na nohy. Všechno se mi zamotalo, ale já jsem musel za Samanthou. Z výuky v Nebi jsem si pamatoval jen málo věcí, ale patřilo mezi ně to, co se s andělem stane, když se od chráněnce dostane příliš daleko. A ačkoliv jsem řekl, že bych raději shořel, asi jsem svá slova nemyslel zase tak doslovně.

„Může ti něco bejt. No tak, počkej tu na sanitku.“

„Jsem v cajku,“ vyhrkl jsem znovu a vytáhl peněženku. Zaplatil jsem za svá piva a rozešel se k východu. Snažil se mě zastavit, ale nejspíš nakonec uznal, že je to moje rozhodnutí, a tak jsem vyšel do ledového vzduchu dočista sám.

Ovál mě chlad. Zimu jsem zrovna nemusel. Už vůbec pak ne Vánoce, ale ty mě naštěstí ještě daleko nečekaly. Mnohem raději jsem měl léto, patřil jsem mezi teplomilné lidi. Možná taky to byl důvod, proč bych žil v Podsvětí mnohem raději než v Nebi.

S hlubokým výdechem jsem se opřel o stěnu baru. Díval jsem se na pár přede mnou. Muž svíral pevně dívčinu ruku a společně šli rychlými kroky od baru. To musela být Samantha a Aiden. Dívka oproti němu vypadala ještě drobnější a pod čepicí schovávala dlouhé hnědé vlasy.

Nadechl jsem se. Svět už se netočil tolik jako před malou chvílí, proto jsem uznal za vhodné se rozejít za nimi. Nechtěl jsem být zrovna nápadný, a tak jsem mezi námi udržoval značný rozestup.

Zároveň jsem však přemýšlel o přesné definici toho, že se nesmíme od chráněnce vzdálit. Jak nám ta pravidla učitelé říkali? Ani jsem si to nepamatoval přesně.

Tak či onak mě cesta nebavila. Mohl jsem si poklidně zůstat v baru, v teple a možná si i užít. Ne, já se musel plahočit za nějakou pošahanou holkou a jejím agresivním přítelem.

Určitě nám jen něco nakecali, aby nás zastrašili, napadlo mě po chvíli, kdy už jsem měl prsty na nohou úplně zmrzlé.

Zastavil jsem se. Dívka i se svým přítelem mi pomalu mizela z dohledu. Nebyl jsem si jistý, jaká vzdálenost mezi námi mohla být. Ve škole jsem moc pozor nedával.

Když už jsem stál několik desítek minut, začal jsem o všem, co nám v Nebi řekli, pochybovat. Mohl jsem si chodit po Zemi, jak se mi jen zlíbilo! Rozešel jsem se na opačnou stranu s úšklebkem na rtech. Zase jsem nad otcem vyzrál.

Prošel jsem kolem baru, když v tom jsem najednou na hrudi ucítil nepříjemný tlak. Zarazil jsem se. Ten tlak sílil. Nemohl jsem se nadechnout. Prsty mě pálily a pak náhle vzplály.

„Do prdele, hořím!“ vyhrkl jsem a začal rukou máchat ve vzduchu. Rozběhl jsem se směrem, kterým šla i Samantha, nehledě na to, jak obtížné mi to připadalo.

Plamínky na mých prstech zmizely a slábl mi i tlak na hrudi. Zase jsem mohl dýchat.

Zastavil jsem se a opřel se o zeď jednoho z domů. Hrudník se mi rychle zvedal. Prsty na levé ruce jsem měl červené a plné puchýřů. Do hajzlu. Takže kecy o shoření nebyly výmysly.

Znovu jsem hlasitě zaklel a snažil se přebít bolest, která mi procházela od konečků prstů do celého těla. Cítil jsem v nich tep.

Do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu. Kdo by čekal, že jsou v Nebi tak zákeřní? Vždycky jsem si stál za tím, že Nebe není tak mírumilovné místo, jak si smrtelníci mysleli. Vždyť jsem z něho ani nemohl odejít!

Co když Samantha odletí na dovolenou? Budu si muset taky koupit letenku nebo několik hodin letět za letadlem? Zatracená práce. Proč to odnese Strážný anděl? Proč o takovou věc žádala? Nejradši bych ji nechal umřít, ale bejt do konce dnů v Nebi se mi zamlouvalo ještě o fous míň než být uvězněný několik kilometrů kolem ženský, která zcela očividně Strážného anděla vůbec nepotřebovala! Vždyť měla vlastního osobního bodyguarda. A že byl docela hora. K té holce by se nemohl přiblížit absolutně nikdo. Vždyť mě málem přizabil jednou ranou.

SAMANTHA: obláček páry

To, co udělal Aiden v baru, mi přišlo příšerné. Správné by bylo ho zastavit dříve. Věděla jsem přeci, jak reaguje. Měla jsem s tím počítat. Anebo jsem tam možná vůbec neměla chodit. Svazkem s ním jsem na chození, kam se mi zlíbí, ztratila veškeré právo.

Chytil mě za vlasy a přitáhl mě k sobě blíž. Cítila jsem jeho dech na své tváři. „Co to bylo za chlapa, Samantho?“ V jeho hrubém hlasu zněl vztek.

Dívala jsem se mu do očí. V těch svých jsem cítila slzy. Polkla jsem. „Já... Já nevím. Přišel se tam podívat, Aidene.“

Silou mě donutil sklonit hlavu. Spadla jsem na kolena.

„Přišel se podívat a kecá ti do vztahu?!“ vykřikl a praštil se mnou o zem.

Do očí mi vhrkly slzy. „Omlouvám se, Aidene.“ Dlaněmi jsem se zapřela o studenou podlahu, ale svému příteli jsem se do očí pohlédnout nedokázala. Bála jsem se toho zla, které v nich uvidím. Dříve jsem tam nic podobného neviděla. Teď už ano.

„Omlouváš se?!“

Každé jeho slovo vyřknuté hlasitěji, než je běžné, mi do srdce vrývalo další a další jizvy. Prsty na dlaních se mi třásly. „Ano,“ zašeptala jsem s hrdlem staženým tak, jak jen to šlo. Nedokázala jsem skoro ani dýchat. Bála jsem se, co přijde.

„Pícháš s ním, Samantho?!“

Rychle jsem zavrtěla hlavou. „Víš, že bych tě nikdy nepodvedla, Aidene.“

Zasmál se.

Dříve mi jeho smích připomínal všechno dobré, co jsme spolu prožili. Dnes už jsem v něm slyšela jen výsměch.

„Jistě, že bys mě nepodvedla. Promiň. To byla hloupost, viď?“ zasmál se a pohladil mě po vlasech. Cukla jsem sebou. „Vždyť by tě ani nikdo jiný nechtěl. To dá rozum,“ souhlasil dál a znovu mě pohladil. „Jen jsem se bál, že bys mě chtěla opustit, Samantho. Omlouvám se,“ vydechl a klekl si ke mně na zem. Chytil mé tváře do dlaní. „Odpustíš mi to, že ano?“

„Samozřejmě,“ pokývala jsem rychle hlavou. „To se přece stává.“

Pousmál se. „Miluju tě. Miluješ mě, Samantho?“

Bojovala jsem s pláčem. Také jsem se usmála. „Jistě, že tě miluju, Aidene. Jak bys o tom mohl pochybovat?“

*

Prohlížela jsem si modřiny na svém těle. Našla jsem jich méně než před týdnem. Také jich však spoustu přibylo od doby našeho vztahu. Dříve jsem neměla téměř žádné; a když ano, ne Aidenovou vinou.

Zavřela jsem oči. „Prosím, ať tohle všechno skončí,“ zašeptala jsem a stiskla v dlaních okraj umyvadla. Chtěla jsem se na místě rozplynout jako obláček páry. Chtěla jsem zmizet, přestat existovat. Vždyť by si toho stejně nikdo nevšiml.

Klekla jsem si na kolena. Dlaždice v koupelně studily a celé tělo se mi třáslo. Potřebovala jsem dýchat, ale náhle mi to přišlo jako ta nejtěžší věc na světě.

Když jsem se s Aidenem poznala, choval se jako ten nejúžasnější muž pod sluncem. Zamilovala jsem se do něj a můj táta z něho byl také nadšený. Nikdy by mi nezkřivil jediný vlásek. Když mě požádal o ruku, pištěla jsem radostí. Vzít si ho, patřilo mezi mé největší sny. K oltáři už mě však táta neodvedl. Svatba se konala třičtvrtě roku po jeho pohřbu. Myslela jsem si, že tím uzavřeme kapitolu a svět se zase otočí k lepšímu. Nesmírně jsem se mýlila. Celý svět se obrátil v něco tisíckrát horšího.

Podívala jsem se na displej telefonu. Psal mi Patrick. Chtěl, abych se zase stavila v baru Neraka. Já mu však neodepsala. Nemohla jsem odejít z bytu. První věc byla, že jsem to slíbila Aidenovi. A druhá, že mě zamkl. Mohlo trvat ještě pár hodin, než se vrátí z práce.

Otevřela jsem dveře koupelny, prošla chodbou a vešla do kuchyně. Měla bych uvařit, aby se Aiden nezlobil. Jistě přijde unavený a hladový.

DARWIN: andělská knihovna

Pochopitelně jsem Samanthu večer ztratil z dohledu a už jsem ji nenašel. Držel jsem se proto v nejvhodnějším okruhu. Časem jsem ale musel vyřešit otázku života a spánku. Jaká náhoda, že poblíž místa, kam Samantha mířila, stál i hotel. Nepůsobil sice nijak luxusně, ale zdálo se mi to rozhodně lepší než strávit noc venku v chladném únoru.

Na pokoj mě doprovodila jedna stará paní, která sotva vyšla schody. Větší radost by mi udělala mladá dívka na recepci, ale s tím jsem asi nic moc udělat nemohl.

Předala mi klíče a já zmizel v pokoji tak rychle, jak jen jsem to dokázal. Unaveně jsem padl na postel. Svůj první den jako Strážný anděl jsem si představoval úplně jinak. Rozhodně mě nenapadlo, že se skoro porvu v nějakém divném baru a následně téměř shořím.

*

Další den jsem se trochu vyděsil, když jsem se probudil v devět.

Zalapal jsem po dechu, než mi došlo, že s ním žádné obtíže nemám. Všechno je v pořádku. Samantha je pořád někde blízko. Měl bych ji najít, ale co z toho budu mít? Jedině to, že neshořím. A možná další ránu od jejího divnopřítele. O to druhé jsem nestál ani trošičku. O to první přeci jen ano.

Podíval jsem se z okna a povzdechl si. Samantha přeci mohla jít úplně kamkoliv. Jak jsem ji vůbec mohl najít?

Jediné místo, kam jsem mohl letět a vzdálit se tak od ní, bylo Nebe. A ačkoliv se jednalo o poslední možné místo, kde bych zrovna chtěl být, šlo také o jediné místo, odkud jsem mohl tu holku najít. Tedy taky jsem mohl obcházet domy a ptát, jestli znají hubenou brunetku, co chodí do baru... Do baru. No jistě. Proč mě to nenapadlo dřív?

Podíval jsem se na oblečení, v němž jsem předešlý večer padl do postele a zamračil se. Měl bych si z Nebe vzít nějaké věci. Nakonec jsem ale uznal, že to ještě počká, a tak jsem vyrazil z pokoje v tom samém jako den předtím.

Cestou jsem se ohlédl za několika pokojskými. Nečekal jsem, že v té staré barabizně bude více koček jako ta na recepci. Očividně se hezké věci mohou ukrývat i v nehezkém obalu.

*

*