Jacket design by Joanne O’Neill

Front jacket photograph by Ashley Osborn

Back jacket photograph courtesy of Daniel Rojas

Author photograph courtesy of the author

Copyright © 2025 by Stupid Idiot, Inc.

Translation © Věra Kloudová, 2025

Original English title: FAHRENHEIT-182

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-776-6 (epub)

ISBN 978-80-7593-777-3 (mobi)

PRO SKYE A JACKA

Jméno.

Tak to je brnkačka. Cvaknu propiskou a na řádek napíšu: Mark Hoppus.

Datum.

Taky hračka: 2. října 1980.

Třída.

Třetí. Tři? Třetí.

A pak začne samotnej test. Tyhle otázky už jsou o dost těžší. Chtějí vědět, kolikrát jde 910 vydělit 5. Ptají se, kolik je 11 krát 4. Spousta věcí z matematiky. Rovnice. Kvocienty. Zbytky. Až moc lehký. To zvládnu.

Sedím skloněnej nad lavicí, ponořenej do dělení se zbytkem a násobilkovejch tabulek. Najednou zaslechnu nějaký dunění. Začne se mi chvět lavice. Ke škole se s rachotem blíží bouře. Něco nad náma přelítne a mihne se stín. A pak přímo nad naší třídou zazní ohlušující výbuch. BUM! Ta šlupa je tak hlasitá, že se zatřesou okenní tabulky. Jako kdyby na nás mělo spadnout samotný nebe. Jako kdyby se měl zhroutit celej vesmír. Ale většina spolužáků se ani nenamáhá zvednout oči od testů. Stíhačka námořnictva mizí někde v dálce a zatřese vším, co jí přijde do cesty. A tohle se tu děje den co den.

Tady jsem vyrostl. Ridgecrest, Kalifornie. Malý město uprostřed Mohavský pouště. Jediným důvodem, proč v týhle nehostinný krajině vůbec nějaký město existuje, je nedaleká vojenská základna. Námořnictvo tu na milionech hektarů pouště a nicoty vyvíjí a testuje střely, rakety a bomby. A tady pracoval můj otec od tý doby, co jsem se narodil.

Protože jsme bydleli blízko vojenský testovací oblasti, stala se přítomnost armády nedílnou součástí mýho každodenního života. Nad školou nám pravidelně přelítávaly stíhací letouny. V základně pracovala většina rodičů mejch kámošů. Když jsem byl ve druhý třídě, letěl nedaleko od nás v letounu QF-86 Sabre námořní pilot jménem Ted Faller. Motor jeho stíhačky selhal hned po startu. Pilot se ale z letounu nekatapultoval, protože nechtěl riskovat, že opuštěnej stroj vletí přímo do dětí na hřišti nebo zničí školu, a tak stíhačku, beztak odsouzenou k záhubě, nasměroval na prázdný pole vzdálený přes půl kilometru, kde se zřítila a shořela. A s ní zemřel v plamenech i on, se zapnutým pásem, zatímco záchranáři i bezmocný diváci s hrůzou přihlíželi. Jeho osudnej let zastavil život v celým městě. Škola, kterou uchránil před neštěstím, se dneska jmenuje po něm.

Město Ridgecrest stojí na větrem zmítaný prašný půdě. Když jsem jezdíval na kole ze školy domů, musel jsem se velkou silou opírat do pedálů, abych zvítězil nad úpornejma poryvama větru. Do tváří mě šlehal písek a zůstával mi mezi zubama. Písek lítal takovou silou, že sedřel barvu z poštovních schránek a odhalil kov. Lidi pokládali na hliníkový střechy svejch obytnejch vozů těžký pneumatiky, aby jim celou noc neřinčely nad hlavou nebo aby o ně úplně nepřišli. Na školním dvoře jsme lovili rarášky, jak se říká malejm písečnejm vírům. Po ulicích se vznášeli stepní běžci, což jsou stepní rostliny, který se nechávají pohánět větrem. Bylo prostě hrozně větrno, to si asi umíte představit.

A taky bylo horko. Léta byly brutální. Jak praví jeden otřepanej vtip: „No jo, ale to je suchý horko.“ Jenže 49 stupňů, tomu se už vtip snad ani říkat nedá. Slunce nemilosrdně spálilo úplně všechno. Vyšisovalo barvu všech plastovejch hraček, co zůstaly ležet venku. Vyšisovalo barvu všech domů. Z většiny budov se stala jenom vzdálená připomínka toho, jak vypadaly dřív. Přístrojový desky zaparkovanejch aut se pod extrémním náporem slunečních paprsků zdeformovaly a popraskaly. Vinylový čalounění vám osmažilo stehna a bezpečnostní pásy vám sežehly ruce.

A kovový skluzavky na hřištích. Panebože. Nohy se vám škvařily jako na grilu u McDonalda, když ho tam ještě mívali. V Ridgecrestu stál jeden jedinej McDonald, vlastně to byl jedinej fastfood ve městě.

Moje rodina žila ve dvou propojenejch přívěsech uprostřed prašný půdy a vevnitř nebylo o nic bezpečněji. I přes ochlazovač vzduchu tam bylo tak úděsný horko, že se nám ze záchodů odpařovala voda. Někdy se vnitřní kliky u dveří rozpálily natolik, že se na ně nedalo sáhnout. Jednou jsme odjeli na víkend pryč, a když jsme se vrátili, zjistili jsme, že se nám roztekly všechny svíčky a vosk z nich visel z poliček jako malý vodopády.

V Ridgecrestu panuje moc velký vedro na to, aby tam většina tvorů dokázala přežít. Každý jaro se několik naivních sousedů rozhodlo, že si vypěstují zelený trávníky a keře. Blázni. Jejich rostlinám a snům se dařilo několik optimistickejch tejdnů, ale pak přišlo léto a všechno sežehlo. Tráva zhnědla, kytky uvadly a uschly. Veškerej život, kterej se dokázal uchytit, byl nemilosrdnej a nepřátelskej. Pod kamenama se schovávali chřestýši. Na zahradním nábytku a na sedlech kol číhaly černý vdovy. Občas jsem s křikem přiběhl dovnitř: „Mami! Mami! Představ si! Našel jsem kraba!“ Máma vyběhla ven a zahnala štíra, se kterým jsem si předtím hrál.

A v zimě pak všechno zmrzlo.

Šance, že něco přežije v poušti, je jedna ku milionu. V takovým klimatu neroste vůbec nic. Nic nevydrží. Nic nepřežije, ničemu se nedaří.

Ale mně se to nějak povedlo. Šance jedna ku milionu – to se mi stává pořád.

Koupačka v umyvadle.

Vánoce. Máme s tátou stejný trička.

Já a máma. Ať žijou pyžama přes chodidla.

Vyrůstal jsem jako šťastný dítě ve šťastný rodině.

Nejdřív jsme se několik let potili v našem pouštním přívěsu. Tátovi se ale podařilo našetřit 33 000 dolarů, což stačilo na koupi skromnýho domku na kraji města. Když říkám „na kraji města“, myslím tím, že za náma stál ještě jeden dům a pak... už nic. Kilometry a kilometry ničeho. Ale měli jsme pěknej malej domek v ulici plný dalších domků, který vypadaly stejně. Prostě taková idylka jako v sitcomu Leave It to Beaver, jen v Údolí smrti.

Můj táta byl doslova raketovej vědec, leteckej a kosmickej inženýr, kterej celej svůj profesní život navrhoval rakety a bomby pro námořnictvo. Věnoval spoustu let řízený střele HARM (High-Speed Anti-Radiation Missile), která měla za úkol vyhledat a zničit nepřátelskej radar. Někdy ve zprávách ukazovali záběry nějakýho americkýho letadla a táta se zastavil uprostřed sousta, aby nás na to upozornil, a poznamenal: „Na tom jsem pracoval.“ Občas ale o tom, na čem pracuje, vůbec nesměl mluvit. Musel vypovídat před tajnýma výborama Kongresu.

Byl to vědec tělem i duší, organizovanej a precizní ve všem, co dělal. V mládí nosil obrovský brejle připomínající dna lahví od coly a pečlivě vyžehlený košile s límečkem, který si soukal do kalhot. Na svět se díval optikou dat a rozvrhů. Pečlivý plánování a úzkostlivě přesná, tvrdá práce. Jestli mi do hlavy vtloukl jednu jedinou radu, pak je to tahle: „Marku, klíčem k úspěchu je rozvrhnout si čas.“ Nerad viděl, když jsem dlouho spal, a zasel ve mně strach z pozdních příchodů, kterej v sobě nosím i dneska. Nikdy nechodím pozdě.

V dětství jsem s tátou rád trávil čas, i když šlo třeba jenom o vyřizování všedních záležitostí. Vždycky v sobotu jsme dodávkou vyváželi odpad na skládku. Uháněli jsme po dlouhý a hrbolatý cestě, který jsme říkali Juhú, protože jsme museli projíždět suchou úzkou roklí, kde se nám obracel žaludek, a jakmile jsme dorazili úplně dolů, zakřičeli jsme: „Juhú!“ Táta pustil na plný pecky stereo a celou cestu jsme zpívali American Pie od Dona McLeana. Slunce na nás pražilo a za náma se v mračnech zvedal prach.

Vyprávěl ty nejhorší fórky, co tátové umějí, a celý roky zůstal věrnej těm nejtrapnějším. Hodilo by se mu osvěžit repertoár. Vždycky když jsme šli do restaurace, přivolal k sobě obsluhu a prohlásil: „Jejda, vypadá to, že potřebuju novej lístek. Tenhle je vytištěnej vzhůru nohama.“ Čím víc to lidi kolem štvalo, tím víc se do toho opíral. Doteď každej rok na Vánoce vytáhne malou větev, na ni pověsí nábojnici z pušky a pak se lidí ptá, co si myslí, že to je. „A cartridge in a bare tree,“ prozradí potom; teda nábojnice na holém stromě, což má bejt narážka na koledu The Twelve Days of Christmas, Dvanáct vánočních dnů, kde se zpívá o „a partridge in a pear tree“ neboli o koroptvi na hrušni.

Na svůj smysl pro humor sbalil mámu, když se potkali na střední škole. Pozval ji na rande na tenis a rozesmál ji. Začali spolu hrát a brzo se z nich stala nerozlučná dvojka. V americkejch kabrioletech křižovali pomerančový háje lemující idylický předměstí jižní Kalifornie a z rádia jim hráli Beach Boys. Zamilovali se do sebe. Nechutný.

Moje máma byla ztělesnění lásky, podpory a trpělivosti. Ráda mě objímala a často neměla daleko k slzám, ale zároveň v sobě měla vášeň a odhodlání sufražetky. Kdykoli se konalo nějaký školní představení, setkání skautskejch vlčat nebo charitativní akce, to ona šila kostýmy a pekla sušenky. Neexistovala žádná mateřská povinnost, se kterou by si nevěděla rady. Vymejšlela pro nás hry a klidně seděla v kuchyni na zemi, aby si je s náma mohla zahrát. Četla mi knížky a dívali jsme se spolu na seriál Captain Kangaroo. Brávala mě s sebou, když potřebovala něco vyřídit v bance nebo nakoupit v potravinách, a naučila mě vařit. Když mi byly čtyři, uměl jsem si sám připravit míchaný vajíčka. Chodili jsme na výlety, spali pod stanem, batůžkařili. Dodávala mi odvahu, když jsem poznával svět. Kdykoli ve mně začal klíčit zájem o něco novýho – třeba během mý ostudný měsíční snahy o mikromagii –, plně mě podporovala. Taky mi občas dovolila zatáhnout školu, abych si oddychnul, zatímco táta jen kroutil hlavou.

Když mi bylo pět, narodila se moje sestra Anne. Pět let se mezi sourozenci považuje za docela velkej věkovej rozdíl, ale my jsme k sobě vždycky měli hodně blízko. Od prvního dne jsem k Anne cítil velkou náklonnost. Byla to moje sestra i kamarádka. Stavěl jsem nám doma skrýše, ve kterejch jsme se schovávali celý hodiny. Doprovázel jsem ji do školy, abych se ujistil, že tam došla v pořádku. Četl jsem jí. V nejparnějších dnech jsme si navlíkli plavky a probíhali proudem vody ze zavlažovače na předzahrádce. Babička nám darovala magnetofon, na kterej jsme s Anne nahrávali vymyšlený rozhlasový pořady včetně vlastních písniček.

Léta jsme trávili v Riverside, asi hodinu a půl jízdy směrem na jih, kde bydlela mámina máma, naše babi. Rodiče nás tam dovezli vždycky na konci školního roku a my jsme pak několik dalších tejdnů plavali v babiččině bazénu a pod kalifornským sluncem jsme mokrýma prstama jedli krůtí sendviče a kukuřičný chipsy. Přitom jsme na rádiu The Mighty 690 AM poslouchali popový hity jako Tainted Love nebo Call Me. Babi nás brávala na minigolf a dávala nám peníze na videohry. Kupovala nám tolik knížek, kolik jsme jenom zvládli přečíst. Během těch letních tejdnů jsem přečetl všechny díly Medvídka Paddingtona, řadu detektivek pro děti Enyclopedia Brown a celou sérii Vyber si vlastní dobrodružství. Babi mi taky dala bezpochyby ten nejlepší vánoční dárek, co jsem kdy dostal: herní konzoli Atari 2600 a k tomu hru Space Invaders. To byla fakt bomba.

Hodně času jsme trávili i u tátovejch rodičů. Říkali jsme jim mamka a taťka. Byli sice trochu formálnější než babi, věci měli luxusnější a dům studenější, ale nemilovali nás o nic míň. Mamka mi dělávala sendviče s arašídovým máslem a mátovou marmeládou na bílým chlebu pomazaným máslem. Nádherně a nahlas se smála a její auto vonělo po směsi parfému a popelníků. Taťku si pamatuju jako tichýho a šedivýho pána v čerstvě nažehleným svetru, jak usíná vsedě na gauči a hlasitě chrápe. Měl v garáži dřevěnou dílnu, kde mně a Anne vyřezával hračky a vyráběl nábytek. Oba s mamkou slavili rádi Velikonoce a vymejšleli nám různý dobrodružný úkoly při hledání vajíček.

Na narozeniny, ale i při jinejch zvláštních příležitostech jsme jezdili do disneylandu. Disneyho jsem miloval. Disneylandu se neříká „nejšťastnější místo na světě“ proto, že by to tam stálo za prd. Výlety tam patřily k naší rodinný tradici. Máma má fotku z roku 1955, kdy zábavní park otevřeli; je na ní vyfocená jako mladá holka.

V Ridgecrestu žila zvláštní směsice lidí. Námořnická základna přitahovala nejchytřejší mozky z vědy i letectví, nejtalentovanější bojový piloty a jejich rodiny. Místní obyvatelé ale příliv novejch sousedů přijímali s nedůvěrou a skepsí, protože se jim zřejmě nelíbilo, že cizinci narušujou jejich anonymitu a navyklej život v pustině. Vznikla tak podivná směs lidí čítající génie, pouštní krysy, konspirátory přesvědčený o brzkým konci světa a v neposlední řadě smažky. Mám dojem, že Ridgecrest byl jeden čas hlavním městem pervitinu ve Spojenejch státech. No, možná jenom v Kalifornii, ale já rád sním ve velkým.

V naší čtvrti jsem měl spoustu kámošů. Byli jsme generace X. Rodiče nás nechali, ať si hrajeme, jak chceme. Mívali jsme odřený kolena, pili jsme ze zahradní hadice, posílali jsme rozjetý kola proti obrubníku. Riskovali jsme části těla i život při hraní se skalpelama, soupravama na vypalování do dřeva a chemickýma laboratořema. Byl jsem ještě batole, když mi táta dal kus dřeva, pár hřebíků a kladivo a řekl mi, ať se vyblbnu. Zatloukl jsem do toho dřeva tolik hřebíků, že mi vzniklo něco jako dikobraz. Rád jsem si s ním pak hrál. Hodně mejch kamarádů a spolužáků pocházelo z rodin vojáků, takže pořád někdo přicházel nebo odcházel. Třeba jsem se s někým skámošil, ale jeho rodina se jednoho dne odstěhovala a už jsme se nikdy neviděli.

Dostával jsem dobrý známky a nedělal problémy. Nikdy jsem nechodil pozdě. Domácí úkoly jsem měl vždycky bez chyby. Jen jednou jsem musel zůstat po škole, protože jsem změnil slova v jedný vánoční hře na „Jingle bells, Batman smells“. Když jsem se choval dobře, Santa mi k Vánocům nosil nový hračky s tématem Hvězdnejch válek. Když v kinech běžel trhák Impérium vrací úder, úplně nás to pohltilo. Sbírali jsme figurky a vesmírný lodě a na školním dvoře přehrávali scény z filmu. Vždycky jsem žárlil na kamaráda Jeffa. Rodiče mu kupovali tolik hraček na motivy Hvězdnejch válek, kolik jenom chtěl, a on je mohl beztrestně ničit. Honil jsem Jeffa a jeho TIE fighter po zahradě se svým X-wingem a křičel jsem: „Zásah!“ On napodobil zvuk výbuchu a mrštil svojí stíhačkou o zem tak prudce, až se rozletěla na tisíc kousků. A rodiče mu pak prostě koupili novou! Moji rodiče ale neměli dost peněz na to, aby mi kupovali pořád nový stíhačky, a tak jsem se naučil vážit si toho, co mám.

Ridgecrest nabízel prach a spoustu prostoru, ale jinak skoro nic. S kamarádama jsme se ovšem snažili i z toho mála vytřískat co nejvíc. Vybudovali jsme si složitý trasy pro jízdu na kolech BMX a trávili jsme celý odpoledne tím, že jsme skákali přes kopečky. Ne vždycky jsme ale potřebovali něco tak komplikovanýho. Někdy jsme po sobě prostě jenom házeli hroudama hlíny, což znamenalo, že jste se museli jen sehnout, sebrat kus hlíny, nebo občas i šutr, a mrsknout tím na protivníka dřív, než se on strefí do vás. Svět nám ležel u nohou a nikdo se nekoukal.

Tehdy se neplánovalo, kdo si ke komu v kolik hodin přijde hrát. Ráno jsme zkrátka vyrazili na kolech do pouště a doma nám řekli, že se máme vrátit, až se rozsvítí pouliční lampy. V tý velký nicotě jsme chytali ještěrky a ropušníky a brali jsme je s sebou, abysme je doma ve vaně pořádně prozkoumali. Tu a tam jsme narazili na opuštěný hornický tábory s tlejícíma hromadama prázdnejch plechovek a rozbitejch lahví. U některejch z těch táborů se našly i důlní šachty, už dávno nepoužívaný. Každej rok v těch zapomenutejch jámách skončilo pár terénních motorkářů, co měli smůlu. My jsme se snažili ty příkopy obcházet velkým obloukem. Jednou jsme s kámošema prozkoumávali nakupenou hromadu odpadků a přitom jsme převrátili desku z překližky, abysme se podívali, co je pod ní. A zůstali jsme zírat na štos pornočasopisů. Netušili jsme, na co to koukáme. Když jsem pak přišel domů, řekl jsem rodičům, že jsme našli „obrázky nahejch paní, jak cvičí“.

Rodiče moc neřešili, na co se koukám nebo co poslouchám, a často mi dokonce vyprávěli o svejch zálibách. Měli skvělej vkus, co se týče hudby. Ve skříni v obýváku jsme měli gramofon a velkej stoh desek. Celý hodiny jsem lehával na tlustým třásňovým koberci a poslouchal alba od Beatles, Neila Diamonda, Diany Ross, Johna Denvera a Michaela Jacksona (to můžu přiznat, že jo?). Taky jsem si pouštěl Eltona Johna, Simona a Garfunkela, Stevieho Wondera, Olivii Newton-John a Bee Gees. A Donnu Summer, Barryho Manilowa nebo Kennyho Rogerse.

K mejm oblíbenejm písničkám patřily ty, co mi pořád zněly v hlavě, ty, u kterejch jste si nemohli pomoct a museli jste se taky dát do zpěvu, i když jste je zrovna neposlouchali. Ty, co jste si mohli pouštět pořád dokola, aniž byste jich měli po čase plný zuby. Měl jsem rád texty, který mě přiměly přemejšlet nějak jinak, než jsem byl zvyklej, nebo který vyprávěly nějakej cool příběh. Čím víc jsem poslouchal, tím víc času jsem trávil dumáním nad tím, co asi ti zpěváci chtěli vyjádřit. Radost i zlomený srdce. Podnítilo mě to k tomu, abych sám zpíval. A taky abych přemítal. Jaký by to asi bylo, kdybych žil ve žlutý ponorce?

V naší sbírce se našla i celá řada nahrávek komiků. Vyrůstal jsem s Richardem Pryorem, Georgem Carlinem a Billem Cosbym (i tohle můžu prozradit, ne?). Poslouchal jsem jejich výstupy a smál se tak, až mě z toho bolel obličej. Nejvíc jsem miloval Carlina s Pryorem, protože oni jenom nevyprávěli vtipný historky. Bylo v tom něco víc. Sakrovali, přecházeli sem tam, říkali, co si myslí. Dokázal jsem rozpoznat, že se za těma jejich fórkama, ostrýma jako břitva, dokonale načasovanýma a s důrazem na každým slově, skrejvá nějakej větší význam. Carlin se proslavil svýma „sedmi slovama, který nikdy nesmíte říct v televizi“ – a ty jsem si se škodolibou radostí uložil do paměti: hovno, chcanky, šukat, kunda, hulibrk, zkurvysyn a kozy. Odříkával jsem je každýmu, kdo byl ochotnej mě poslouchat, i spoustě těch, co ochotní nebyli.

Naše sbírka desek vybudovala základy mojí lásky k hudbě a komedii. Tyhle alba mi hrajou v hlavě, když mi v mysli vytanou nejranější vzpomínky na moji rodinu. Pouštěli jsme si je, když máma připravovala večeři. Zpívali jsme a společně se smáli. Byli jsme úplně normální malá americká rodina a v našem předměstským domku se všechno zdálo bejt tak pěkný a bezpečný.

Jenže ve třetí třídě se všechno rozpadlo.

Na ranveji s Blue Angels.

Fotka šťastný rodiny.

Začalo to za zavřenejma dveřma.

Rodiče se zamkli v ložnici. Z chodby jsem slyšel jejich hlasy. Nejdřív tlumený mumlání, pak ostrý, pronikavý tóny a nakonec hlasitej řev. A takhle to šlo celý hodiny. Co se to tam, do prdele, děje? Připlížil jsem se ke dveřím, abych líp slyšel, ale nerozuměl jsem, co říkají. Slyšel jsem jenom vztek a bolest a reakcí na to byla zase bolest a vztek. Připadalo mi, že k tomu dochází čím dál častěji. Něco tady nehrálo.

Jednou odpoledne se do toho opřeli obzvlášť zle. Seděl jsem na chodbě před jejich ložnicí a poslouchal obvyklou kakofonii. Hádku manželskýho páru, její příliv a odliv, slzy a obviňování. Zrovna jsem se připravoval na další kolo „Kurva, fakt se tohle děje?“, když mi uniklo drobný zakašlání. Řev okamžitě utichl.

Do prdele.

Ticho.

Přestal jsem dejchat.

Tak jo. Možná mě neslyšeli. V pohodě. Vydechni.

Jenže pak se ozvaly kroky mířící ke dveřím.

DO PRDELE.

Vstal jsem, že se rozběhnu pryč. Rychlej sprint z chodby do bezpečí mýho pokoje, kde si zalezu pod deku a budu předstírat, že jsem tam celou dobu. „Co? Ten zvuk? Aha, to jsem nemohl bejt já! Já tady celou dobu tiše dřímám, poslušnej synek, miláček celý rodiny!“

Jenže když jsem se otáčel, nohou jsem do něčeho vrazil. Do svýho kelímku s jablečným džusem. Rozlil se úplně všude. Na stěny i na podlahu. Dveře se rozlítly zrovna v okamžiku, kdy se džus vsakoval do koberce a vytvářel tmavou skvrnu. Do stejnýho třásňovýho koberce, na kterým jsem lehával a poslouchal desky, když byl život ještě normální. Podvedl mě. Byl jsem přistižen.

Rodiče nás sice ujistili, že jejich hádky nejsou moje ani Annina vina, ale stejně nás to dost mátlo. Pro osmiletýho kluka toho bylo prostě moc na to, aby to dokázal zpracovat. Zůstal jsem celou noc vzhůru a přemejšlel, jak to zastavit a jak to udělat, aby k sobě zase našli cestu. Něco jako ve filmu Past na rodiče. „Hele, tati, ta večeře je skvělá, co? Tý jo, fakt jsi to výborně uvařila, mami. Úžasný. Na co se chcete dneska koukat v televizi? Co třeba M*A*S*H? Ať víme, co zas provede ten úchyl Radar!“

Nic se ale nezměnilo. Hádky pokračovaly a atmosféra se nelepšila. Rodiče nám nakonec oznámili, že potřebujou žít chvíli odděleně, aby přišli na to, co a jak dál.

Táta se přestěhoval do depresivního staromládeneckýho bytu. Měl tam sedací vak a nábytek potaženej černou kůží. A nezáleželo na tom, kolik světel jste rozsvítili, neustále tam byla tma. Ani si nic nepověsil na zeď. Nebyly tam žádný hračky. Cejtil jsem se tam cize a nepatřičně. S Anne jsme se tam vydali jenom párkrát a měli jsme zakázáno tam přespávat.

S tátou jsme sice ještě tu a tam jezdili na skládku, ale už to nebylo jako dřív. Už jsme nezpívali písničky a cestou přes hrboly nekřičeli: „Juhú!“ Bylo ticho. Pochmurno. Naučil jsem se, že ticho znamená neklid. Ticho znamená, že se brzo začne řvát. Ukonči ticho dřív, než se spustí řev.

Ve škole jsem přestal dávat pozor a úplně jsem ztratil schopnost se soustředit. Sedával jsem celý hodiny v lavici, ztracenej v prostoru a čase, a pozoroval, jak se po ciferníku nástěnnejch hodin pomalu posunujou ručičky. Neslyšel jsem ani neviděl, co se kolem mě děje. Jednou nám učitelka promítla nějakej vzdělávací film. Pak mě vyvolala, abych odpověděl na nějakou otázku, ale já jsem měl v hlavě úplně vymeteno. Ech, cože? Pak mi došlo, že nejenže jsem neměl ani šajna o tom, co je správná odpověď, ale dokonce jsem ani netušil, co se dělo v uplynulejch třiceti minutách.

Po vyučování si mě učitelka zavolala a požádala mě, ať si sednu. „Co se děje, Marku? Býval jsi tak dobrý žák, ale v poslední době se vůbec nezapojuješ. Řekni mi, co se stalo…“ Nevěděl jsem, co říct, cejtil jsem se děsně trapně a bezmocně, nedokázal jsem jí říct pravdu. Sjednala si pak schůzku s mejma rodičema a oznámila jim, že jí připadám „mimo“.

Nebyl jsem mimo jenom ve třídě. Nechtěl jsem se s nikým stýkat. Chtěl jsem bejt sám. Cejtil jsem, že se ke mně kamarádi chovají jinak, jako k outsiderovi. Děti dokážou vycejtit i krev ve vodě, a jakmile se školní šikanisti a surovci domákli, že se se mnou něco děje, hned ke mně obrátili pozornost. Jednou odpoledne mě na školním dvoře obklopila skupinka dětí, který skandovaly: „BOJ! BOJ! BOJ!“ Jeden z kluků do mě pořád strkal a vrážel, nejspíš se mě snažil naštvat tak, abych se s ním začal prát. Jenže já jsem se nenaštval ani jsem se nechtěl prát. Jenom jsem zíral na prašnou zem. O pár ran, na který jsem nereagoval, a trochu krve později ukončil tuhle podivnost nějakej učitel. Kluci se rozutekli. A já? Já jsem byl to nejsmutnější a nejosamělejší dítě, který tenhle smutnej a osamělej svět kdy viděl. Ozval se tklivý zvuk houslí.

Rodiče mě poslali k terapeutovi. Nechápal jsem, proč musím sedět v nějaký kanceláři a vyprávět nějakýmu cizímu člověku o svejch pocitech. Pocity? Psal se rok 1980. Tehdy se přece předpokládalo, že děti pocity nemají. Tenkrát to vypadalo, že se rozvádějí všichni rodiče, a děti se s tím prostě musely vypořádat, jak nejlíp uměly. Většině z nás se nějakýho pořádnýho poradenství dostalo jedině v odpoledních televizních pořadech.

Jak se cejtím?

Jsem smutnej.

Myslím, že nevím, jak se cejtit jinak. Takhle se prostě cejtím.

Čeho jsem měl vlastně těma návštěvama u terapeuta dosáhnout? Chodil jsem tam jednou tejdně a ve skutečnosti jsem na to nikdy nepřišel. Byl jsem hromádka neštěstí a otázky na rodinu a emoce jsem zodpovídal pokrčením ramen.

Nevím.

Možná.

Asi jo.

Jasně.

Nevím, jestli ty sezení něčemu pomohly, ale na konci mi terapeut daroval knížku a řekl mi, ať popřemejšlím o příběhu, kterej je tam sepsanej. Příběh pojednával o dítěti, který ztratilo svýho oblíbenýho plyšovýho medvídka. Propadalo zoufalství. Hledalo všude. Ale přes všechnu snahu a veškerý marný hledání plyšáka už nikdy nenašlo. Nikdy ho už nedrželo v ruce. Medvídek byl fuč. Poučení z příběhu? „Někdy se musíš umět něčeho vzdát.“ Jsem si celkem jistej, že tahle knížka byla určená dětem, kterejm umřeli rodiče. Ale já jsem to neřešil a bral to tak, jak to přišlo.

Ne všechno ale bylo zalitý slzama. Pořád jsem měl naději! Rodiče nás ujišťovali, že od sebe šli jenom na nějakej čas, že potřebujou žít chvíli každej sám, aby přišli na to, jak některý věci vyřešit. Nic nekončilo. Nic nebylo natrvalo. Prostě si dali pauzu.

Díky bohu. To mi dávalo smysl. Žít od sebe. Dát si pauzu. Všechno bude v pohodě, jenom to chvíli potrvá. Tak jo, chápu.

Jenže oba rodiče začali chodit na rande s jinejma lidma, takže moje naděje se zase vytratila.

Trávil jsem víkendy s tátou a jeho novou přítelkyní u ní doma. Byla milá a chovala se ke mně jako ke cool puberťákovi. Byla mladá a plná života. Jezdila ve sportovním autě s osmistopým kazeťákem, ze kterýho vždycky koukala kazeta s albem Escape od kapely Journey. Jednou mě posadila na místo spolujezdce, otevřela střechu, zapnula hudbu a cestou k bruslařský trati jsme si zazpívali. Měla rudý vlasy, chlapům se děsně líbila a jí se líbil rock’n’roll. Taky to byla tátova sekretářka. Takhle to bylo. To ona byla příčinou toho kraválu za zavřenejma dveřma.

Mámu to srazilo na kolena a hrozně naštvalo. Aby nás uživila, vzala práci na základně a koordinovala stěhování vojáků a jejich rodin do vojenský zóny a zase ven. Pracovala v ponurý podzemní kanceláři s jediným oknem. Krutým řízením osudu se ze svýho místa u pracovního stolu dívala tím jedním oknem přímo na parkoviště, kde si každej den v době oběda kupovali v pojízdným stánku něco k snědku táta a jeho nová přítelkyně, zavěšený do sebe.

Máma začala randit s jedním docela milým hipísákem, kterej na kole s deseti převody jezdil dlouhý vzdálenosti na opuštěnejch silnicích mimo město. Uprostřed obejváku měl krb. Zatímco něco kutil a montoval na svým kole, po jedný ze stěn stékala voda z kamenný fontány a z totálně vytuněnýho magneťáku se ozývala klasická orchestrální hudba. Byl celkem fajn. Takovej ten bio ezo týpek, co dejchá les. A navíc bejval totálně sjetej.

Zatímco moji rodiče prozkoumávali nový vztahy a životy jeden bez druhýho, skomíral jsem někde uprostřed mezi nima.

Následovala studená válka, která měla trvat celý dekády. Máma i táta spolu odmítali mluvit. My s Anne jsme měli za úkol předávat jim jejich vzkazy. Připadali jsme si jako dva nervózní poslové, co těsně před koncem světa uhánějí s informacema od jedný supervelmoci ke druhý. Prázdniny se plánovaly tak, že jsme na sebe křičeli do sluchátka pevný linky.

„Hele, tati? Máma se ptá, jestli máme něco v plánu na Štědrej den, nebo jestli s ní můžu jít do kostela.“

„To je v pohodě, ale měli byste ke mně se ségrou dorazit nejpozdějc v jedenáct.“

„Tak jo, mami, tak táta říká, že je to v pohodě, pokud...“

Když si mě a Anne předávali, bylo to vždycky na neutrální půdě. Výměna rukojmích. Obě strany byly ostražitý a vůči tý druhý nedůvěřivý a neustále připravený vystřelit. Setkávali jsme se ve veřejným parku. Rodiče stáli ve vzdálenosti sto metrů od sebe, tvářili se výhrůžně a mě a mou sestru posílali na výpravu přes území nikoho. Napětí vzrůstalo s každým naším krokem.

Máma i táta nás oba fakt hodně milovali. Nás zranit nechtěli, ale rozhodně chtěli zranit jeden druhýho – a děti jsou k tomu celkem šikovnej nástroj.

Anne byla ještě malá a patovou situaci mezi rodičema zpracovávala se slepou zuřivostí. Propadala těm nejhorším záchvatům vzteku, jaký kdy nějaký dítě mělo. Ukažte mi ty nejzuřivější, nejhladovější a nejmíň vyspalý děti, kterejm zrovna zrušili oslavu narozenin, a já proti každýmu z těch dětí postavím svou čtyřletou sestru.

Tak třeba cestou na preventivní prohlídku k zubaři ji popadl tak strašlivej záchvat vzteku, že otevřela dveře od auta a s brekem se vrhla ven na silnici. A to udělala víckrát. Nebo utekla z auta, když jsme stáli na červený, jenom proto, aby ji někdo z rodičů nebo prarodičů musel chytit a dovlíct zpátky do auta. To celý před zraky znepokojenejch kolemjdoucích. Byla to prostě jenom zmatená malá holka, vystrašená ze všeho, co se kolem ní dělo, a nevěděla, jak jinak na to reagovat. Já jsem jí nic nevyčítal. Byl jsem totiž taky zmatenej. Všechno, co se dělo, bylo mimo naše chápání a nad ničím z toho jsme neměli kontrolu. Drasticky to změnilo naše životy, úplně od základu a navždycky.

Věděl jsem, že problémy mezi mejma rodičema nejsou moje vina, ale myslel jsem si, že je dokážu vyřešit. Kdykoli bylo třeba něco mezi mámou a tátou vykomunikovat, udělal jsem to. Chtěl jsem to udělat. Dobrovolně jsem se stal jejich prostředníkem. Kdybych mohl mít podíl na příměří, hned bych se chopil příležitosti a pomáhal s vyjednáváním. Nebo snad ne? Mohl bych se do toho vložit a dostrkat jednoho k druhýmu, ne? Ještě není pozdě. Pořád jim můžu pomoct, aby se dočkali svýho pohádkovýho konce. Jenom se na sebe přece zlobí.

Tohle jsem dělal během celýho rozvodovýho řízení mejch rodičů. A tak se ze mě stal doživotní mírotvůrce. Já jsem vždycky ten člověk uprostřed, ten, co chce udržet dobrou náladu. Rád vymejšlím věci, který ostatní potěší. Nemám rád chaos.

Jenže s touhou ostatní lidi potěšit jde ruku v ruce i obava, že je zklamu. Ustavičně se bojím, že způsobím nějaký třenice. Přeju si, aby každej vycházel s každým. Nikdy nechci upřednostnit svoje vlastní potřeby před potřebama ostatních. Co kdyby totiž narušily vratkou rovnováhu? A tahle dynamika ze mě udělala takovýho člověka, jakým jsem. Mám díky ní určitý dobrý vlastnosti, ale taky ty temnější. Vtiskla mi soucit a trpělivost. Ale propůjčila mi i úzkost, zvýšenou ostražitost a neustálou potřebu nechávat si od ostatních potvrzovat, že je všechno v pořádku. Je všechno v pořádku? Vážně?

Tady bych tuhle knížku nejspíš mohl ukončit. Všechno, co o mně potřebujete vědět, najdete v posledních odstavcích. Ještě se můžete zachránit. Tak tu knížku odložte a zapomeňte na ni. Nic upřímnějšího už vám neřeknu.

Tak vy jste ji neodložili. Já vás varoval.

Máma nevydělávala dost, aby to pokrylo hypotéku, a tak jsme se přestěhovali do levnýho sociálního bytu na základně. Když táta přestal za všechno platit, musela máma začít úplně od nuly. Už jako malý dítě jsem chápal, že jsme chudý. Veškerý jídlo, co jsme jedli, bylo konzervovaný. Hrášek z konzervy, hrušky z konzervy, polívka z konzervy. Jako kuchyňskej stůl nám sloužila prázdná dřevěná cívka na telefonní kabel, převrácená na bok. V kuchyni jsme měli mrňavou televizi a při jídle jsme sledovali zrnící obrazovku, kde běžel sitcom Mork & Mindy. Náš svět se zhroutil, ale byli jsme spolu. Máma se snažila ze všech sil. Byli jsme smutný, ale šťastně smutný.

Koupila tu absolutně nejotřesnější kraksnu v celý Kalifornii. Možná to byl dodge? Nikdo nevěděl. Veškerý značky nebo loga dávno spadly nebo vybledly. Karoserie byla přestříkaná šedou barvou, a jak jsme při jízdě po městě rachotili, kov se postupně odlupoval. Podlahy byly tak zrezivělý, že jsem viděl, jak pod náma ubíhá silnice. Dveře u spolujezdce se nedaly pořádně zavřít, takže se někdy, když máma zabočila doleva, zničehonic rozletěly a spolujezdec začal v čirý panice máchat rukama, aby se něčeho chytil. Často jsme z auta za jízdy vypadli.

Pak máma začala randit s člověkem, kterej se od toho hipísáka, co tak rád jezdil na kole, snad nemohl lišit víc. Jmenoval se Největší Čurák Na Světě a neměl jsem ho rád. Už si nevzpomínám, jak přesně se k nám dostal, ale už od začátku jsem na něj měl pifku. Byl malej, tlustej a strašně se potil. Neměl nijak zvlášť rád děti, teda alespoň mě ne. Byl strohej, odtažitej a moji existenci sotva bral na vědomí. Byl jsem mu na obtíž. Taková bradavice. Máma se v jeho blízkosti chovala jinak. Když nám pak řekla, že se k němu budeme stěhovat, byl jsem v šoku.

Strávili jsme v jeho domě půl roku. Každej den jsem zažíval pocit, že je šance padesát na padesát, co zrovna přijde. Smáli jsme se, hráli na schovku, a pak přišel domů on. Jako by se mávnutím kouzelnýho proutku proměnilo počasí. Oblohu zatáhly černý mračna. Strašně rychle všechno zvážnělo.

Jednou v listopadu jsme všichni seděli v obejváku a dívali se na televizi. Největší Čurák Na Světě celej den sledoval fotbal a já jsem se zeptal, jestli bysme mohli přepnout na animák Charlie Brown a Díkůvzdání.

Ne.

Prosím, prosím.

Řekl jsem ne.

PROSÍÍÍÍÍM, PROSÍÍÍÍÍM, PROSÍÍÍÍÍM.

Máma se mě zastala. „Ale no tak, jen ať se podívá na Snoopyho. Trvá to jenom hodinu a pak se zase můžeme koukat na sport.“ Předklonil se. „Ne,“ zopakoval ostrým, úsečným tónem, kterej ve skutečnosti znamenal: „Jdi do prdele i s těma tvýma zasranýma fakanama.“ Ona však trvala na svým. On zvedl hlas. Ona taky.

Začali se hádat a přesunuli se do ložnice. Zabouchli za sebou dveře. Ježíši, jen to ne. A tak jsem zase seděl před zavřenýma dveřma do ložnice a poslouchal hlasy dospěláků, jak znějí pořád hlasitěji. Jenže tentokrát to bylo jiný. Rychlejc to vyeskalovalo, jejich hlasy zněly vzteklejc a naháněly mi čím dál větší strach.

Dveře se znenadání rozletěly. Máma se pokoušela z nich vyběhnout, ale Největší Čurák Na Světě ji drapnul za krk a smýkl s ní vpřed. Hodil s ní proti stěně na chodbě a pak do rohu, kde jsem měl pokoj. Tvrdě ji přimáčknul ke zdi. Fakt brutálně. Pamatuju si, jak se jí ze země zvedly chodidla, když ji škrtil.

Měl úplně rudej a zkřivenej obličej. Ještě rudější a zkřivenější než obvykle. Řval jí do tváře, sliny mu lítaly od huby a smýkal s ní od stěny ke stěně. Tam – TŘESK! – a zpátky – TŘESK! Stál jsem bezmocně na chodbě a křičel na něj, ať přestane. Ať ji nechá. On byl ale bez sebe vzteky, takže pochybuju, že mě vůbec slyšel.

Konečně ji pustil. Zhroutila se na zem, lapala po dechu a plakala. On pak vběhl zpátky do ložnice a prásknul za sebou dveřma. Když máma sebrala sílu na to, aby se zvedla, dovrávorala do kuchyně, vzala kabelku, vzbudila Anne a oba nás nahnala do naší kraksny stojící na příjezdový cestě. Díky bohu, konečně se odsud dostaneme pryč! Zasunula klíček do zapalování, zatúrovala, zařadila zpátečku, ohlídla se přes rameno a...

Zůstala sedět.

A seděla tam dál.

Mami, co je, co to děláš, mami, on vyběhne každou chvíli ze dveří a PODÁ SI NÁS! Mami! Dělej... JEDEME!

Ale máma tam v tom tichu a tmě prostě jenom seděla. Vteřiny ubíhaly, napětí se dalo krájet, nikdo z nás nic neříkal. S Anne jsme se na sebe vystrašeně koukali. Pak máma vzdychla a vypnula motor. Zkřížila ruce na volantu, položila si na ně hlavu a brečela. Neměli jsme kam jít. Kdybysme toho večera odešli, nikdy bysme se nesměli vrátit pro svoje věci. A nový věci jsme si dovolit nemohli. Museli jsme se vrátit.

Jakmile jsme vešli do domu, Největší Čurák Na Světě si před ní klekl na zem. „Tolik mě to mrzí, nevím, proč jsem to udělal, už se to nikdy nestane, prosím odpusť mi, miluju tě.“ Odešli spolu do ložnice.

Celý hodiny jsem se schovával v temnotě svýho pokoje, oči navrch hlavy. Měl jsem ohromnej strach, že Největší Čurák Na Světě rozrazí dveře, mě oslepí světlo a on se vřítí dovnitř. Pokoušel jsem se uklidnit poslechem písně Sailing od Christophera Grosse a ztrácel jsem se v bizarní kombinaci domácího násilí a hudebního stylu yacht rock sedmdesátejch let.

„Just a dream and the wind to carry me, soon I will be free.“

Tak dlouho jsem ochromenej strachem pozoroval dveře, až se mi vybily baterky v kazeťáku.

Myslel jsem, že jsme už navždy odsouzený k životu v domě Největšího Čuráka Na Světě. Když ale máma dalšího rána přišla do práce, její šéfka jenom zalapala po dechu, jakmile spatřila všechny ty modřiny táhnoucí se od brady až k hrudníku. Máma jí se sklopenýma očima všechno pověděla. Šéfka okamžitě nakráčela na nakládací rampu a sehnala tam pár silnejch chlápků, co pak mámu doprovodili do domu a pomohli jí se stěhováním. Takže než Největší Čurák Na Světě přijel domů na oběd, byl dům prázdnej a my pryč.

Další týpek, sekterým máma randila, byl naštěstí úplnej opak. Glenn byl laskavej atrpělivej námořní důstojník. Pracoval na letišti na základně. Ke mně ikAnne se od prvního dne choval tak, jako bysme byli jeho vlastní děti, což vůbec nebyl snadnej úkol, protože já jsem si pořád držel co největší emoční odstup aAnne připomínala chodící nášlapnou minu. Měl jsem Glenna hodně rád, ale čím blíž si smatkou byli, tím menší jsem mohl chovat naději, že rozchod mejch rodičů třeba nebude definitivní.

Jednou nás máma sGlennem vzali do disneylandu. Užívali jsme si kolotoče, pili colu, jedli popcorn aradovali se. Na několik nádhernejch hodin jsme nechali doma napětí aúzkost. Já jsem se smál aAnne neměla ani jeden záchvat vzteku. Vypadali jsme jako šťastná rodina, úplně jako ta zreklamy na disneyland.

Když se setmělo, vzal Glenn Anne do obchodu se suvenýrama ajá jsem smámou zamířil na plavbu motorovým člunem. Atam mi oznámila, že mezi ní atátou je konec.

Už se rozhodli. Skonečnou platností.

Rozvedou se.

Seděl jsem vnašem malým člunu, kterej plul dál po svý dráze. Máma ještě něco říkala, ale já jsem ji neslyšel. Svět se točil dál, jenže já jsem byl daleko. Disneyland už nebyl tím nejšťastnějším místem na světě.

Plavbu motorovým člunem už vdisneylandu nenajdete. Vydláždili to tam adneska se tam nachází prostor pro kuřáky mezi atrakcema Matterhorn aIt’saSmall World. Já si na ni ale vzpomenu vždycky, když jdu kolem, adívám se na druhou stranu.

Nedlouho potom, co se do našich každodenních životů vloudilo to slovo na R, si nás máma zavolala do ségřina pokoje. Vypadalo to vážně. Prej si promluvila státou amy se máme sAnne rozhodnout, sekterým rodičem chceme žít. Nechali to na nás. Ať si vybereme jakkoli, bude to pro ně vpořádku, budou nás milovat nehledě na cokoli, ale musíme se rozhodnout. Anne odpověděla hned. „Zůstanu stebou!“ Já jsem nevěděl, co říct. Chtělo se mi povědět: „Chci domů. Ateď zrovna mi připadá, že domov je máma.“ Ale znějakýho důvodu jsem to neřekl. Nemohl jsem. Zdálo se mi to nespravedlivý vůči tátovi.

Pokrčil jsem rameny. „Půjdu ktátovi.“

Aza tohle rozhodnutí jsem tátu trestal celý roky. Kladl jsem mu za vinu rozvod. Kladl jsem mu za vinu svoji osamělost. Kladl jsem mu za vinu úplně všechno.

Přál jsem si jít kmámě, ale nakonec se ukázalo, že život státou je vpohodě. Byl jsem typický dítě sklíčem na krku. Ráno jsem se sám probudil, sám jsem si udělal snídani, zabalil si ssebou oběd, jel jsem na kole do školy, pak jsem se vrátil do prázdnýho domu, kde jsem si napsal úkoly, díval se na kabelovku Nickelodeon apřipravil večeři. Měl jsem nespočet hodin na to, abych vymyslel, jak sám sebe zabavit. Většinou jsem jedl sendviče sarašídovým máslem amarmeládou, hrál videohry asledoval seriál You Can’t Do That on Television.

Kvůli tátově práci jsme se často stěhovali. Když jsem chodil do pátý třídy, strávili jsme rok vMonterey vKalifornii, pět hodin jízdy na sever. Vzhledem ktomu, že jsem vyrostl vpoušti, byl pro mě život vblízkosti pláže něco úplně novýho. Ale nepředstavujte si kalifornskou pláž jako ze seriálu Pobřežní hlídka. Pláže vMonterey jsou chladný, mlhavý ašedý. Dokonale podtrhovaly moji náladu. Připadal jsem si jako trosečník, daleko od všeho, co jsem znal, prostě na konci světa.

Protože jsem pendloval mezi oběma rodičema amezi městama, každej rok jsem se zapisoval do jiný školy. Než jsem odešel na střední, měl jsem za sebou bydlení vosmi různejch domech. Ale nikde jsem se necejtil doopravdy doma. Naučil jsem se spokojit se smálem, chránit si svoje emoce adržet si odstup. Kdykoli mohlo dojít ke změně ajá bych se musel vydat zase někam jinam.

Táta chodil srůznejma ženskejma. Když se ohlídnu zpět, můžu říct, že jich bylo hodně. Vždycky mi je velmi laskavě aohleduplně představil avečer si spolu vyrazili ven. Já jsem zůstal doma ašel si lehnout. Někdy se vrátili, někdy ne. Aza několik tejdnů mi představil zase novou ženu.

Když jsme se přestěhovali zpátky do Ridgecrestu, vynořila se tam nějaká jeho naštvaná bejvalá milenka, vopilosti bušila na naše vchodový dveře adožadovala se vpuštění dovnitř. Bouchala do dveří stakovou silou, že rozbila skleněný tabulky, který tam táta zandal, když jsme se ještě jako šťastná rodina do domu nastěhovali. Táta vyšel ven auklidňoval ji. Chvíli tam spolu mluvili apak ji vzal dovnitř. Na omluvu mi pak koupila psa. Psa. Přišlo mi to na hlavu padlý.

Disneyland sGlennem.

Já atáta vnedělním.