Text © Ivan Fíla, 2025

Autor vizuálního doprovodu textu a obrazu
na obálce © Jiří David, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-291-0

ISBN mobi: 978-80-7689-292-7

Lídě, za nezlomnou víru a trpělivost…

Skončily boje, ustal řev,

z tisíce očí teče krev,

ví vrah, co jeho jest,

ne oprátka,

život je nejvyšší trest…

„Nikdy mě nefoťte a nikomu neříkejte mé pravé jméno!
Jsem Hilde, rozumíte? Frau Hilde!
A můj příběh napište, až tu nebudu.
Nechci o něm vědět a nechci ho číst.
Jste první, komu ho vyprávím. Věříte mi?“

Frau Hilde

1

Poprvé jsem ji potkal v zasněženém zámeckém parku ve Velkých Losinách. Stála u zamrzlého jezírka a krmila kachny. Když jsem kolem ní procházel, otočila se a lámanou češtinou se zeptala, zda popravčí dub na druhé straně silnice je opravdu přes čtyři sta let starý. Podle přízvuku Němka, mohlo jí být kolem sedmdesáti.

„Ano,“ odpověděl jsem německy. „Údajně čtyři sta padesát, ale přesně to nikdo neví. Byl uvnitř ztrouchnivělý, ale žil. Před pár lety ho zlomil vítr.“

I přes svůj pokročilý věk neobyčejně půvabná blondýna se světle modrýma očima poděkovala, hodila kachnám poslední hrstku nalámané housky a odešla. Oblečená celá v bílém, štíhlá, dlouhé nohy, graciézní chůze, jako by přede mnou kráčela bývalá modelka. Šla bez sebemenšího náznaku nejistoty či strachu, že na zamrzlé cestičce uklouzne a zraní se. Někoho mi připomínala. Kim Novak, došlo mi po chvíli, krásnou tajuplnou Madeleine z Hitchcockova Vertiga. I z Kim vyzařovala podobná elegance a noblesa. V mládí ji na ulici oslovil majitel jednoho obchodního domu v Chicagu a angažoval ji jako modelku. Pak ji objevil Alfred Hitchcock a udělal z ní světovou hvězdu.

„Archetyp vyvinuté blondýny mě neoslovuje, připadá mi málo záhadný. Dokonalým ztělesněním ženy s tajemstvím je pro mě křehká plavovláska ze severu,“ svěřil se Hitchcock v jednom rozhovoru.

Všechny jeho filmové hrdinky byly tajuplné plavovlásky, vždy perfektní a chladné, vždy proradné a nebezpečné.

Před dvěma roky, na jaře 2015, jsem se s Kim seznámil ve Strahovském klášteře na vernisáži jejích obrazů a následně ji provázel po Praze. Její prarodiče byli Češi, odešli z Rakouska-Uherska do Ameriky. I ve dvaaosmdesáti vypadala skvěle a byla plná energie.

„Promiňte,“ oslovila mě svým hlubokým hlasem, když jsme si, okouzleni výhledem na Karlův most a Národní divadlo, sedli na Kampě na lavičku. „Četla jsem, že jste bývalý soudce.“

„Ano. Skončil jsem před osmi lety.“

„A že jsem tak zvědavá… mohu se zeptat proč?“

„To je na dlouhé povídání. Naše justice je i čtvrt století po pádu komunismu stále ještě na jiné úrovni než u vás v Americe. Ztratil jsem nezávislost.“

„A od té doby píšete?“

„Začal jsem už předtím, inspirovaly mě případy, které jsem soudil.“

„Jednu vaši knihu jsem četla,“ překvapila mě.

„Opravdu?“ užasle jsem zabloudil do jejích hnědých, vnímavých očí.

„Temný sever. Vynikající thriller. Kdyby žil Hitchcock, určitě ho zfilmuje.“

„Děkuji. První kniha, co mi vyšla v angličtině. Jak jste na ni přišla?“

„U nás v Oregonu, žiju tam s manželem a se zvířaty na ranči. Ráda jezdím do knihovny. Mám tam svůj oblíbený koutek s krásným výhledem na vyprahlou pustinu, kde mě nikdo neruší. Poslali mi seznam hostů na vernisáž, byl jste tam uveden jako spisovatel, tak jsem se v knihovně zeptala, jestli od vás náhodou něco nemají. A měli! Hned jsem se do románu začetla a nemohla jsem se od něj odtrhnout.“

„Děkuji, je mi velkou ctí.“

„Jsem vášnivá čtenářka. Kromě malování jsem vždycky toužila napsat román. Psala jsem deset let své paměti a pak rukopis shořel při požáru našeho domu. Asi to tak mělo být.“

„Napište je znovu.“

„Jedinečné pocity se nedají opakovat. I do toho románu jsem se několikrát pustila, ale víc než dvacet stran jsem nikdy nezvládla.“

„Zato jste vynikající herečka.“

„Byla jsem. Možná. To už je dávno. Fame is nothing but an empty name. Jak to říkáte u vás?“

„Světská sláva polní tráva.“

„No vidíte, každý to máme jinak a všichni stejně. Jsem ráda, že jsem vás poznala.“

Vzpomínka na Kim se pozvolna vytrácela. V dáli jsem sledoval kráčející Němku a čekal, jestli se ohlédne. U jezírka jsem měl nutkání sáhnout do kapsy, vytáhnout svou stařičkou Leicu a zachytit ten zvláštní, těžko popsatelný okamžik, to magické fluidum, jež se záhy vytratí jako ranní mlha, ale neodvážil jsem se. Působila tak sebejistě, skoro až nadřazeně. V mládí si svou krásou a tajemnou aurou jistě dokázala podmanit spousty mužů, pomyslil jsem si, a bylo jen na ní, jestli se ocitnou v nebi, nebo pekle. The Untouchable, Nedotknutelná, řekli by Američané, tak nazývali i Kim Novak. Do notýsku jsem si napsal poznámku. Dělám to pokaždé, když mě napadne něco, co pak mohu použít v románu.

Došla k podloubí renesančního zámku, ve kterém na sklonku 17. století řádil fanatický inkvizitor Heinrich Franz Boblig z Edelstadtu, strůjce čarodějnických procesů na Šumpersku. Neohlédla se. Nezamávala. Zmizela. Přidal jsem do kroku, abych ji vyfotil aspoň zezadu jako vzdalující se siluetu v protisvětle. Bílá paní v tmavém tunelu, kam dopadají ostré paprsky slunce, vizualizoval jsem si fotku, již večer vyvolám, ale utekla mi. Zvláštní, nechápal jsem, přece nešla tak rychle? Proběhl jsem na druhou stranu liduprázdného parku, rozhlížel se, zmateně bloudil sem a tam, žena ale jako by se rozplynula. Byl to snad jen přelud? Mystérium? Lucidní sen? Zavanul ledový vítr, nabral na síle, ochabl, pak zase zesílil a mně se do mysli vloudila představa, že ji vtáhl do svých lehce krouživých vírů a nenávratně odnesl pryč.

~

Asi si myslel, že se ohlédnu a zamávám mu. Pošetilec. Jeho otec mi jednou vyprávěl, že je na to zvyklý od své matky. Pokaždé, když odcházel z domu, stála za oknem a mávala mu. Dělá to i jeho žena. Proč bych to dělala já?

Zrychlila jsem, přeběhla k zahradní zídce, schovala se za mohutný kmen široce rozvětveného jasanu – místní mu říkají axis mundi, osa světa – a čekala, až na křupavém sněhu uslyším jeho kroky. Věděla jsem, že za mnou poběží.

„Chlapy nemusíš vodit za nos, voděj se za něj sami,“ vzpomněla jsem si na macechu, jak si jednou opilá v kuchyni povídala s kamarádkou a já, malá holka, poslouchala za dveřmi. Byla to jediná praktická rada do života, co jsem od ní dostala.

Kam zmizela? Přece nemohla tak rychle utéct! slyšela jsem ho v duchu a představovala si jeho udivený výraz.

Ale ano, soudce, jsem tu a ty ještě netušíš, do čeho tě vtáhnu. Dlužíš to svému otci a dlužíš to i mně.

Miluju hříčky, nevinné i lstivé. Působím chladně a odtažitě, jsem nedůvěřivá, život mě tak naučil. Nikomu nemávám, nikoho nelituju, nikomu si nestěžuju, nikdy nebrečím.

„Za kolik je tvůj úsměv, ledová královno?“ zeptal se mě jednou Pierre na své jachtě, když jsme kroužili v Biskajském zálivu a pak přenocovali v jednom luxusním hotelu v Biarritzu.

„Ten si nemůže nikdo koupit,“ prohodila jsem a potáhla z tmavého viržinka Villiger Virginia s kentucky tabákem fermentovaným nad ohněm z ořechového dřeva. Milovala jsem tu specifickou štiplavou chuť. Vřelo to ve mně, vzrušovalo mě to, hořela jsem touhou, když jsme se spolu milovali. Pierre byl jeden z nejlepších milenců, jakého jsem kdy měla. Uměla jsem však ovládat své emoce, potlačit i ty nejopojnější city.

V té době jsem byla ozdobou společenských salonů, mezinárodního jet setu, hýčkali si mě španělští aristokraté, němečtí průmyslníci, francouzští bankéři, italští politici. Nikdo neznal můj původ, nikdo nevěděl, že pocházím z nacistické množírny a že v žilách mi koluje krev válečného zločince. Tehdy jsem to nevěděla ani já.

„Kdybys žila v šestnáctém století, byla bys ještě proslulejší než Veronica Franco, nejznámější benátská kurtizána,“ řekl mi jednou nad ránem vrchní benátský prokurátor.

Byl do mě tak zamilovaný, že by mě zprostil viny, i kdyby mě usvědčili z masové vraždy. Potom mi vyprávěl, že když Benátky v roce 1574 ohrožovali Turci, dóže žádal o pomoc Francii.

„‚Jenom vy jste záchranou Benátek,‘ uprosili Veronicu vysoce postavení muži a dohodili ji do lože francouzského krále Jindřicha III. Veronica se stala jeho milenkou a král na oplátku dodal městu vojenské posily.“

„Kolik se za ni platilo?“

„Její polibek stál pět scudi, plný servis padesát.“

„Kolik to bylo?“

„Tehdy si vrchní kuchař vydělal čtyřiadvacet scudi za rok.“

„Tak to jsem o dost dražší,“ potáhla jsem z viržinka a zavalitý prokurátor, o dvě hlavy menší než já, se popadal smíchy za břicho.

Proč naznačovat nějaké souznění? Sympatii? Kolik mě tenhle bývalý soudce stál už času? Do paměti se mi vryla jedna věta z jeho románu: Čas, ten pohyblivý obraz věčnosti, kmitá nad vámi jako kyvadlo smrti a brzy vás dostane.

Možná ji slyšel od svého otce, předsedy senátu, nebo na ni narazil v otcově pečlivě vedeném archivu. Pronesl ji kdysi svědek na adresu obžalovaného, vysokého stranického funkcionáře, bývalého nacistického kolaboranta, který měl na svědomí svědkovu sestru. V pokročilém stádiu těhotenství ji nechal zavřít do cely s osmi ženami, kde potratila a záhy zemřela. Soudcův otec obžalovaného zprostil viny, na což svědek vykřikl, že je Hitlerův lokaj a že ho zabije. Dostal tři roky natvrdo.

Stalo se to koncem padesátých let. Monstrprocesy podle předem vypracovaného scénáře s vybraným publikem, kdy českoslovenští komunisté řízení z Moskvy posílali na smrt své bývalé parťáky a ještě více nestraníků, byly už minulostí. Třídním nepřátelům a odpůrcům režimu však nadále hrozil dlouholetý kriminál, těm nezlomným systematická šikana v uranových táborech, československé obdobě sovětských gulagů, kde vězni na ranním apelu povinně křičeli z plných plic: „Náš uran slouží míru!“ Pochybuji, že soudcův otec o tomhle případu někdy mluvil se svým synem (ten v době rozsudku nebyl ještě na světě, narodil se o rok později, v prosinci 1960) a prozradil mu, kdo na něj během procesu vyvíjel tlak a ovlivnil jeho rozhodnutí.

Jsem tu kvůli jinému člověku, v jehož životě sehrál soudcův otec klíčovou roli. Ta věta mi ale po celý čas, po celá ta dlouhá léta dodávala sílu, energii a víru, abych našla muže, jemuž se podívám zblízka do očí, a tak, jak to dělával on svým obětem, označím ho na prsou černou olejovou křídou a naplním své poslání.

Soudce ten případ zná, z úcty ke svému adorovanému otci však mlčí. Vydírali ho, on ale radši odešel z justice, než aby porušil svůj slib. Neví o tom jeho žena ani jeho dvě děti, jen já. Jsem jeho temným severem, jeho mantrou.

„Pomocí mantry lze dosáhnout spásy,“ řekl v jednom rozhovoru. „Jsem si ale vědom, že změna byť jediného písmene způsobí smrt toho, kdo mantru přednáší.“

I tady, kde právě jsem, je temný sever, jako bych se ocitla v soudcově nejznámějším románu. Před lety si nedaleko odtud koupil horskou chatu. Jezdí sem většinou sám, jeho žena ho tu navštěvuje zřídka.

„Psaní vyžaduje disciplínu,“ vyznal se v jiném rozhovoru. „Nechci se ničím rozptylovat, musím se izolovat od okolního světa, být jen sám se sebou, se svými myšlenkami.“

K samotě vysoko na kopci vede soukromá cesta. Za Rakouska-Uherska nechal stavbu vybudovat zámožný továrník z Vídně jako své letní sídlo a pojmenoval ji Agatha po své ženě; za druhé světové války ji získala Nacionálně socialistická péče o blaho lidu. Naoko se tu zotavovaly mladé dívky z bombardovaného Porúří, ve skutečnosti to byl bordel, kam si přijížděli užívat esesáci, vojáci wehrmachtu na opušťáku a gestapáci z robotárny, jak se říkalo vyšetřovací věznici v Mährisch Schönbergu (Šumperku). A do několika vyhrazených pokojů v prvním patře přicházely noc co noc vybrané blonďaté páry s modrýma očima. Měly jediný úkol: pro tisíciletou říši zplodit čistokrevné árijce.

Soudce (proč mu tak vlastně říkám, když už jím dávno není?) jezdí každé ráno do Velkolosinské pralinkárny. Vezme z terasy židli a sedne si na kraj louky, aby ho nerušily zástupy lidí, co tu denně stojí ve frontě. Majitelka mu přinese kávu a prohodí s ním pár slov. Potom ke cappuccinu přikusuje nugátovou pralinku, dívá se do nebe a rozjímá. Neví, že ho z dálky pozoruju, zahalená ve stínu tři sta let staré Žerotínské sýpky. Kdyby to tušil, možná by už neváhal jako v zámeckém parku, přišel by ke mně, vytáhl z kapsy svou Leicu a vyfotil mě. Mám ráda jeho černobílé fotky, občas je sdílí na sociálních sítích pod jménem Blow-Up. Nedávno zveřejnil zamrzlé Mechové jezírko na Rejvízu a k tomu napsal: Temný sever. Rašeliniště z konce doby ledové. Nikde nikdo. Podle pověsti se tu skrývá potopené pohanské město s obrovskými poklady. Kdo má odvahu a kráčí dál a opustí vyznačené stezky, ten v mlhových závojích nad močály prý spatří tančit víly. A tak jdu a jdu, ráno se míjí s večerem, a víly stále nikde. Kde jste, divoženky? Kam jste zmizely, čarodějky temných hlubin?

Moravskoslezské Sudety, dlouhá léta bohem zapomenutý kraj, kam se po válce v rámci dosídlení posílali lidi za trest, někdy i za odměnu. Po odsunutých Němcích (první němečtí osídlenci sem přijeli ve 13. století) tu zůstal majetek, jejž si přivlastnili noví mocipáni, často, a to ještě před únorem 1948, komunističtí funkcionáři a jejich přisluhovači. Naděje na rychlé zbohatnutí sem přilákala dobrodruhy a zloděje, anonymitu a novou identitu tu hledali bývalí trestanci, váleční zločinci, nový život a štěstí přistěhovalci ze Slovenska, Řecka, Rumunska, Maďarska a příslušníci dalších národnostních menšin. Většina z nich tu pak zůstala. Proběhla téměř kompletní výměna obyvatelstva a s ní se zpřetrhaly tradiční vazby, vytratila se identita a historická paměť. Nacistický teror vystřídala komunistická diktatura, přišlo dalších čtyřicet let deformace lidských charakterů, pro mnohé život ve strachu a v beznaději. Přečetla jsem na to téma spoustu knih, vzpomínky původních obyvatel a svědectví těch, co přišli po nich. Dnes, bezmála o tři generace později, je leccos jinak, mnohé se rozplynulo a zmizelo se slábnoucími hlasy pamětníků, nesmazatelná genetická stopa však zůstala. I já v sobě nesu tíhu dědictví minulosti, svůj temný sever; celé ty dlouhé roky jsem se jej marně snažila vymýtit, zadupat, rozdrtit. Narodila jsem se jako dítě „čisté krve“ a vyrůstala v tom, co válka po sobě zanechala – sutiny, ruiny domů, trosky lidských duší. Dlouho jsem nevěděla, odkud pocházím a kdo mě stvořil. A proto jsem tu. Kvůli NĚMU. Když jsem zjistila, že ještě žije, představovala jsem si nemohoucího, senilního kmeta. ON však ani ve svých šestadevadesáti letech žádnou závažnou nemocí netrpí, dokonce i pravidelně cvičí. Má příjmení jako tisíce jiných v téhle zemi: Soukup. Křestní jméno: Josef. Kdysi se jmenoval Hans Reichard. Blonďatý Hansi. Urostlý, štíhlý, modré oči, podle zrůdných nacistických představ o čisté rase dokonalý nadčlověk, ideální typ árijce. Za války cpal svůj velký penis do mé mámy, jak a kdy se mu zachtělo. Od té doby uběhlo čtyřiasedmdesát let a on se sem před časem vrátil.

„Ten je dávno po smrti,“ řekl mi úředník na Ústředí zemských soudních správ pro objasňování nacionálně socialistických zločinů (Zentrale Stelle der Landesjustizverwaltungen zur Aufklärung nationalsozialistischer Verbrechen), jak se úřad v Ludwigsburgu oficiálně jmenoval, když jsem se v roce 1978 o Reicharda začala zajímat a chtěla zjistit, co se s ním stalo.

„Jste si jistý? Vím, že byl vedený na listině válečných zločinců.“

„Je mrtvý, máme to oficiálně potvrzené.“

„Od koho?“

„Frankfurtská prokuratura požádala v roce 1964 československé úřady o vydání na základě podezření, že se skrývá pod falešnou identitou, on ale skutečně zemřel.“

„Kde?“

„V sovětském zajetí.“

„A co když je to podvrh? Co když žije?“

„Ale paní, prosím vás,“ shovívavě se na mě podíval, vytáhl z šanonu do němčiny přeložený úmrtní list a přiložil k němu originál z roku 1946 psaný azbukou. „Už mi věříte?“

Nenechala jsem se odradit a pátrala dál. Jela jsem do Kolína nad Rýnem. Místní státní zastupitelství mělo na starosti vyšetřování zločinů v koncentračních táborech, ke kterým patřil i Mauthausen.

„Potvrzuji zprávu kolegů z Ludwigsburgu,“ sdělila mi úřednice. „Hans Reichard je mrtvý.“

„A Josef Birkle?“

„Josef Birkle?“

Úřednice prolistovala papíry a zavrtěla hlavou.

„Takové jméno tu není.“

Čtyřicet tři let poté, co jsem o něm poprvé slyšela, jsem ho konečně našla. I s jeho znetvořenou tváří jsem si byla jistá: je to ON! Musí to být ON! Na hlavě černý klobouk, levou stranu obličeje zakrytou šedou elastickou maskou, lehounce napadal na levou nohu. Bydlel na konci obce v nedávno postaveném Senzionu, senzačním penzionu pro seniory, jak zněl reklamní slogan, v apartmánu s výhledem na vrcholky Hrubého Jeseníku. Čtyři nízké budovy s velkou zahradou, pod ní vedla železniční trať, vlak tu projížděl jednou za hodinu. A já, zplozená v árijské líhni, jsem se zařekla, že pomstím svou mámu, sebe a miliony dalších. Jsem poslední, kdo to může ještě udělat. Nepověsím nad něj kyvadlo smrti, neotrávím ho, neubodám, ani nezastřelím; prostě zmizí a nikdo ho už nikdy nenajde. Mám dokonalý plán. Spáchám perfektní zločin. A potvrdím teorii, že každý z nás je potenciální vrah.

~

Zanedlouho jsme na sebe znovu narazili u lázeňského hotelu Diana. Byla opět celá v bílém: kratší kabát s širokým límcem a velkými knoflíky, pod ním těsné kalhoty zasunuté do kozaček.

„Vidíte ty kukaně?“ zeptala se bez pozdravu.

„Kukaně?“ nechápal jsem.

„Támhle,“ ukázala na hotelová střešní okna. „Jedna klec vedle druhé. Každé ráno tam stojím a dívám se ven.“

„Zajímavý postřeh,“ řekl jsem a vyfotil architektonický pozůstatek z dob komunismu, zářící v oranžovém podvečerním světle. „Mně to spíš připomíná prosklené hroby.“

„Celý tenhle kraj je prosklený hrob, jedna velká slza,“ poznamenala, potáhla z viržinka a šla dál.

Neohlédla se. Nezamávala. Zmizela v lese. Vyběhl jsem za ní a zezadu ji vyfotil. Připomnělo mi to scénu z mého oblíbeného filmu Blow-Up, Zvětšenina, Michelangela Antonioniho. Hlavní postava, známý módní fotograf Thomas, hrál jej skvělý David Hemmings, se náhodně ocitne v londýnském Maryon parku, poletuje po zeleném trávníku, schovává se za stromy a skrytě fotí vzdálenou dvojici milenců, mladou ženu a staršího muže. Potom ve studiu vyvolá film a udělá zvětšeniny; na jedné vidí bezvládné tělo vyčnívající z křoví. Vrátí se do parku, zjistí, že se jedná o muže, kterého předtím fotografoval, nemá ale s sebou foťák. Běží pro něj do auta, a když se vrátí, mrtvola je pryč. A stejně jako při sledování obou milenců slyší jen podmanivý šum větru, jenž zahalí každé slovo a odvane objektivní pravdu o náhodně zachyceném zločinu.

Od našeho prvního setkání jsem se nemohl zbavit jakéhosi latentního pocitu, že jsem tu ženu už někde viděl. Večer jsem při práci v temné komoře usilovně přemýšlel, kde a kdy to mohlo být. Iluze? Spíš ne, mám dobrou vizuální paměť. Do Německa jezdím často, v létě na ostrov Sylt, kde se odehrává děj jednoho z mých románů; v zimě do Alp, do Garmische; někdy do opery v Berlíně, Mnichově, ve Frankfurtu; na výstavy, na autorská čtení mých oblíbených autorů, především Ferdinanda von Schiracha, bývalého trestního obhájce, jednoho z nejúspěšnějších německých spisovatelů. Představoval jsem si, jaké by to bylo, kdybychom proti sobě stáli v soudní síni – on jako advokát, já jako soudce. V Německu mívám i svá autorská čtení; dvakrát jsem jel do vězení v bavorském Straubingu za jedním korunním svědkem. Nevzpomínám si ale, že bych tuhle ženu někde viděl. A přesto jsem si čím dál víc jistý, že naše setkání v zámeckém parku nebylo náhodné. Vyslechl jsem stovky obžalovaných a ještě víc svědků, někdy mi stačí málo, abych odhadl, kdo přede mnou stojí a jaký má charakter. Ne, tahle žena měla nějaký záměr a neoslovila mě jen tak.

Příští den jsem zašel do hotelu a zeptal se na ni mladé brunety na recepci, zrovna se probírala nějakými úředními papíry.

„Nezlobte se, o našich hostech nepodáváme žádné informace,“ odbyla mě, aniž by vzhlédla.

„Musím té paní něco předat.“

„Tak to tady nechte a já jí to dám,“ zahuhňala s hlavou ponořenou do papírů.

„Musím jí to předat osobně.“

„Počkejte venku nebo nahoře v restauraci a já ji za vámi pošlu, až se vrátí,“ huhňala dál.

„Takže ona někam odešla?“

„O našich hostech nepodáváme žádné informace,“ odsekla, vzala lejstro a založila ho do šanonu.

„Řekla jste, že ji za mnou pošlete, až se vrátí, takže asi někam odešla, ne?“

„Kolikrát vám mám opakovat, že o našich hostech nepodáváme žádné informace!“ vybafla a na krku jí napříč tetováním zobrazujícím otevřenou lví tlamu naběhla žíla.

„Byl jsem také vaším hostem, už dvakrát.“

„Teď ale nejste!“

„A vy nejste zrovna moc zdvořilá.“

„Vy taky ne! Prosím odejděte, mám důležitou práci.“

„Slušně odpovědět na dotaz návštěvníka je taky důležitá práce.“

„Vy nejste návštěvník, ale vetřelec!“ ukázala rezolutně na dveře.

„Budu si na vás stěžovat!“

„To klidně můžete!“

„Jste mladá, hezká, chováte se ale jako škaredá, nerudná babizna!“ nasadil jsem jízlivý úsměv vypůjčený od Jacka Nicholsona, kdysi pečlivě nacvičovaný před zrcadlem, a odešel.

Jako soudce jsem měl vždycky poslední slovo a to mi zůstalo dodnes.

~

Na stolku zazvonil telefon.

„Ptal se na vás nějakej pán,“ hlásila mi rozrušená recepční. „Byl tak drzej, že jsem ho vykázala z hotelu.“

„Jak se jmenoval?“

„Nevím. Bylo mu něco přes padesát, prošedivělé vlasy, brýle s červenými obroučkami, chtěl vám něco předat, prý jen osobně.“

„To je v pořádku, asi vím, o koho jde,“ uklidnila jsem ji.

Přistoupila jsem k oknu a opatrně vyhlédla ven. Po chvíli se objevil. Ponořený do sebe, ruce sepnuté za zády, pomalu kráčel po vyšlapané cestičce pod hotelem. Možná přemýšlí o svém novém románu, nebo vzpomíná na svého otce; možná se mu hlavou honí úplně něco jiného. Za chvilku zmizí v lese, dojde na silnici a sejde z kopce do lázní. Obvykle se vydá k altánku se sirnou vodou, napije se, opláchne si obličej a jde dál. Někdy působí jako introvert, nevnímá okolí, jindy zas žertuje s lázeňskými pacientkami, říká jim, že voda z pramenu má zázračné účinky a zkrášluje pleť. A když je v nejlepším rozmaru, přidá pověst ve staročeštině o vzniku lázní a promění se v šarmantního vypravěče.

„Sedlák jeden z Losin měl koně prašivého a vředy pokrytého. I vyhnal ho ven ze své usedlosti, aby nenakazil jiné. Kůň onen zapadl do bažiny mezi vsí a zámkem ležící a váleje se v ní několik dní pozbyl prašivosti a vrátil se zdráv ke svému pánu. A potom prý i lidé začali užívati té vody proti kožním nemocem.“

Ženy se smějí a on je fotografuje. Napíšou mu své e-mailové adresy a on slíbí, že jim pošle fotky.

Pokaždé, když jsem ho zblízka či zpovzdálí pozorovala, měnila jsem vizáž, snažila se být nenápadná, aby mu nedošlo, že tu Němku, kterou teď tak usilovně hledá, tady už několikrát viděl.

Na kraji lesa se otočil, zabloudil pohledem na kukaně ve střeše. Pohnula jsem se, abych na sebe upozornila. Zahlédl mě. Chvíli mě strnule sledoval a šel dál. Proč s ním hraju tuhle hru? Proč za ním nejdu a rovnou mu neřeknu, o co mi jde? Vrtá mu hlavou, odkud mě zná, kde mě viděl, tápe ve vzpomínkách. V těch tápu i já.

„Existuje perfektní vražda?“ zeptala se ho kdysi jedna novinářka.

„Neexistuje,“ odpověděl bez váhání. „Stejně jako neexistuje místo činu beze stop. Ať děláte cokoli kdekoli, zanecháte po sobě mikroskopické stopy vláken, vlasy, šupinky kůže a s tím spojenou DNA.“

„V dobách před DNA to bylo asi jednodušší.“

„To rozhodně. Dnes to zločinci mají mnohem těžší. Spáchat dokonalou vraždu jde jen teoreticky. Je to spíš věc náhody, klíčové je to, co vyšetřovatelé přehlédnou. Každá vražda zanechá množství stop. Žádný kontakt mezi dvěma lidmi ani žádná událost se beze stopy neobejde. Neexistuje místo, kam byste s sebou něco nepřinesli, a neexistuje místo, odkud byste s sebou něco neodnesli. Čím je plán komplikovanější a vztah mezi vrahem, obětí a prostředím silnější, tím je větší pravděpodobnost, že vražda neprojde. Každý vrah udělá nějakou, byť i sebemenší chybičku. Nicméně stále ještě existuje dokonale utajený zločin.“

„A zamýšlíte na to téma napsat nějakou knihu?“

„Jako soudce jsem nikdy takové zločiny nesoudil, poněvadž kdyby byly dokonale utajené, tak se k soudu nedostanou. Takový příběh bych si musel vymyslet.“

„To by asi nebyl problém, ne?“

„Asi ne, radši ale čerpám z případů, které jsem jako soudce zažil.“

Zažije ho, dušovala jsem se, když jsem si na ten rozhovor vzpomněla. Video z internetu jsem nejdřív musela nechat přeložit, abych mu rozuměla. Pořídila jsem si na to v té době nejlepší program, převedl rychle a celkem precizně tištěný text i mluvené slovo do mé mateřštiny. Dělala jsem to s každým jeho rozhovorem, článkem, veřejným vystoupením. Najala jsem i soukromého detektiva, abych o něm a jeho rodině získala co nejvíc informací. A když jsem se dozvěděla o Soukupovi a zjistila, kde žije, začala jsem se učit česky. Bez znalosti jazyka bych svůj plán nemohla uskutečnit. Zpočátku jsem chodila do jazykové školy, šlo to však pomalu, a tak jsem se starší učitelkou z české krajanské školy v Berlíně biflovala slovíčka, gramatiku, výslovnost. Postupně jsem se zlepšovala tak, že bych se klidně mohla vydávat za dítě odsunutých Němců s obstojnou češtinou. Když si něco umanu, dotáhnu to do konce. A taky mě těšilo učit se řeč těch, na jejichž území jsem se narodila. Hodně jsem četla a líp chápala dějinné souvislosti.

Brzy mě zas bude hledat, ptát se na mě, probírat archiv svého otce, aby našel nějakou stopu a vzpomněl si, odkud mě zná. Je až puntičkářsky důsledný, dobrá vlastnost pro soudce, možná i spisovatele jeho ražení. Jeho příběhy jsou rafinovaně vystavěné a postavy skvěle psychologicky vykreslené.

„Je pravda, že jsou vám blízké teorie a názory Sigmunda Freuda?“ zeptal se ho u příležitosti vydání jeho knihy v Německu jeden literární kritik.

„Ano, to mohu potvrdit.“

„O Alfredu Hitchcockovi je známé, že ve svých filmech těžil ze znalosti freudovské psychoanalýzy. Zdá se mi, že i vy to tak máte ve svých románech.“

„Nejen v románech, z Freuda – a dnes už to mohu otevřeně říct – jsem těžil i jako soudce. U těžkých zločinců jsem tak mohl lépe rozklíčovat jejich psychózy a neurózy, ojedinělé poruchy osobnosti, myšlenkové procesy a motivace, jež vedly k jejich činům. Psychogramy, které jsem si o každém pachateli sestavoval, mi do jisté míry slouží i jako určitý mustr při psaní.“

Ano, zná lidi, má je dokonale přečtené, ale to, co mám v plánu já, překoná i jeho představivost. Moje máma mi před smrtí řekla, že minulost každého dožene. Dohnala ji, dohnala mě, dožene Reicharda a nakonec dožene i tebe, soudce.

~

V mobilu pípla zpráva: Zavolej, prosím! Důležité!

Berlín. Christian. Doktor Elser. Kdysi můj milenec. Internista. Stejně starý jako já. Říká, že bude pracovat tak dlouho, dokud ho nevynesou mrtvého z ordinace.

„Kde jsi?“ zeptal se, když zvedl mobil.

„V Česku.“

„Za jak dlouho tady můžeš být?“

„Stalo se něco?“

„Přišly výsledky vyšetření.“

„A? Myslela jsem, že jsou v pořádku, když jsi nevolal.“

„Nechal jsem udělat ještě jeden rozbor a ten trval o něco dýl.“

„Co to je?“

„Přijeď, to není na telefon.“

„Dobře. Vyjedu zítra, k večeru jsem u tebe.“

„Přijeď ke mně domů.“

„A Hedvika?“

„Není tu. Odletěla za sestrou.“

Chvilku jsem seděla jako omámená. Znám Christiana, věděla jsem, že je to vážné, záhy jsem ty myšlenky ale zahnala. Nic mě jen tak nesemele, dostala jsem se už z tolika zdánlivě bezvýchodných situací, jsem bojovnice, umanutý kozoroh. A jestli je to rakovina, půjdu na chemoterapii, vypadají mi vlasy, pořídím si paruku, možná mě budou ozařovat, a potom budu zas normálně fungovat. Nemám žádné bolesti, cítím se skvěle, nemoc je asi teprve v zárodku.

Ráno jsem sbalila pár nejnutnějších věcí a seběhla do recepce.

„Nezlobte se, musím odjet.“

„Teď?“

„Ano, je to urgentní. Pokoj si nechám, budu ho platit dál. Stáhněte si to z karty.“

„Kdy se vrátíte?“

„Ještě nevím. Co nejdřív.“

Nasedla jsem do auta, pustila si Wagnerova Parsifala, jako pokaždé, když se vydávám na dlouhou cestu, a na sedm hodin jsem vypnula mozek.

~

Šel jsem za ní do hotelu. Když jsem v recepci zahlédl brunetu, otočil jsem se a zmizel.

Ptal jsem se na ni v lázních na příjmu, řekli mi, že odjela a nic o ní nevědí. Pak jsem doběhl dvě zdravotní sestry na chodbě lékařského oddělení, zrovna vyšly z ordinace, kde pacienti absolvují vstupní prohlídku. Vyprávěly si nějaký vtip a hlasitě se hihňaly.

„Nezlobte se, hledám jednu paní, nevím ale, jak se jmenuje. Starší elegantní dáma, Němka, blondýna.“

„Odjela,“ řekly současně a omluvně se usmály.

„Odjela? Kam?“

„Nevíme,“ utrousila první.

„Asi domů,“ dodala druhá.

„A kde bydlí?“

„Nevíme,“ opět ta první.

„Asi někde v Německu,“ pokrčila rameny ta druhá.

„Kde přesně?“

„Nevíme.“

„Jak bych to mohl zjistit? Vy přece máte její údaje.“

„Nemáme.“

„Někdo je přece musí mít.“

„Asi ano.“

„Kdo?“

„Nevíme,“ řekly a odkráčely.

„To přece není možné, že nikdo nic neví,“ volal jsem za nimi. „Můžete mi aspoň říct její jméno?“

„Nemůžeme. Nevíme. My tu jen léčíme,“ pootočily se s perfektní synchronicitou, jako dvě akvabely, a zahnuly za roh.

Chvíli jsem se za nimi bezradně díval, pak jsem vyběhl z budovy a namířil si to přes park na ředitelství. Prošel jsem prázdným sekretariátem a uviděl ředitele, mihnul se za pootevřenými dveřmi své kanceláře. Zaklepal jsem a nahlédl dovnitř.

„Co si přejete?“ zeptal se zaraženě.

„My se přece známe,“ připomenul jsem mu.

„Ano… ano, jistě… pan…“

„Heyduk.“

„Ano, jistě, pan Heyduk. Soudce, že?“

„Spisovatel.“

„No jistě, spisovatel, pojďte dál,“ přikročil a podal mi ruku.

„Někoho hledám. Jednu lázeňskou pacientku.“

„Zajděte si na recepci, tam vám pomůžou.“

„Tam jsem už byl.“

„A?“

„Nepomohli.“

„A proč ne?“

„Řekli mi, že nic nevědí.“

„Tak to tak bude, když vám to řekli.“

„A můžete mi pomoct vy?“

„Nemůžu, za chvíli mám jednání.“

„A kdy budete mít čas?“

„Pak mám další jednání a pak ještě jedno.“

„A potom?“

„Potom jdu domů. Mám nemocnou ženu a dítě.“

„A zítra?“

„Zítra jedu do Olomouce.“

„A pozítří?“

„To jsem v Brně. Já o našich pacientech stejně nic nevím. Jděte na recepci, tam vám pomůžou.“

„Říkal jsem, že jsem tam už byl.“

„Tak to vám pak nepomůže nikdo.“

„To přece není možné.“

„Proč by to nebylo možné? Všecko je v životě možné, to snad jako soudce víte lépe než já.“

„Spisovatel.“

„Ano, jistě, spisovatel, promiňte,“ strojeně se usmál a otevřel dveře. „Mimochodem, píšete skvělé romány.“

„Děkuji. Co jste ode mě četl?“

„Nic. Žena mi to říkala. Má doma všecky vaše knihy, všech šest.“

„Sedm. Vyšlo jich už sedm.“

„No vidíte, dokonce sedm. Až budu v penzi, taky si je přečtu.“

„Do penze máte ještě daleko, odhaduji, že vám není ani čtyřicet.“

„I mě penze jednou nemine, jako vás. Leda že byste se jí nedožil,“ uchechtl se. „Kolik vám je?“

„Sedmapadesát.“

„Tak to buďte opatrný, v tomhle věku člověk neví dne ani hodiny. Předevčírem zemřel můj známý na plicní embolii. Zničehonic, ve spánku, bylo mu taky sedmapadesát,“ zas se strojeně usmál a pokynul hlavou na rozloučenou.

„Děkuji, jste velmi laskavý.“

„Ještě něco,“ dostihl mě jeho hlas na prahu sekretariátu. „Víte, kolik lidí v naší zemi se nedožije penze?“

Nechápavě jsem se na něj podíval.

„Dvanáct celých čtyřicet devět procent. To je docela dost, ne?“

„Odkud to máte?“

„Nejnovější statistika z úřadu práce.“

„Víte, co řekl Churchill?“ opáčil jsem. „Věřím jen statistice, kterou sám zfalšuju.“

„Jaký Churchill?“

„Winston Churchill.“

„Znám jen tu počítačovou hru, Šílený Jack, tam je taky nějaký Churchill.“

„Tu zas neznám já.“

„Válka na moři, tu zná každý malý dítě.“

„Vy asi myslíte Winstonova jmenovce Johna, co šel po nacistech v první linii s lukem a mečem a hrál u toho na dudy, přezdívali mu Šílený Jack.“

„Jo, dudy má, luk a meč taky. A řve: ‚Důstojník, který jde do akce bez meče, je nesprávně vybaven!‘“

„Tak to byl John Churchill. Winston byl významný britský politik a velký vojenský stratég. Jeho krédo bylo: ‚Ve válce rozhodnost, v porážce vzdor, ve vítězství velkorysost, v míru dobrá vůle.‘ Dostal taky Nobelovu cenu za literaturu. Určitě si o něm něco přečtěte, až budete v penzi, velmi moudrý pán. Bez něj byste tady nebyl.“

„Jak to?“

„Kdyby nebylo Winstona Churchilla, Spojenci by neporazili Hitlera a vy byste se nenarodil, anebo narodil, ale jiným rodičům.“

„A vy?“

„Já taky,“ mávl jsem a odporoučel se.

Bloudil jsem lázeňským parkem a intenzivně přemýšlel, odkud tu ženu znám.

Doma jsem probral otcův archiv, nic ale nenašel. Určitě jsem ji už někdy viděl, byl jsem si jistý, je to už dávno, omlouval jsem svou jinak takřka sloní paměť.

V komoře jsem zvětšil její fotku z lesa. Když jsem si ji pak prohlížel, připomněl jsem si slova režiséra Antonioniho, která vložil do úst svého filmového hrdiny: „Každým zvětšením jsi o krok blíž.“

Zbytek večera jsem proseděl u krbu a popíjel bílé od kamaráda vinaře z jižní Moravy. Napadl mě text: V tichu temného severu hledám inspiraci. Slova. Věty. Řešení. Jako mnich v klášteře jsem sám a dotýkám se hlubin své duše.

Zapsal jsem si ho do notesu. Z takové počáteční útržkovité myšlenky dokážu někdy rozvinout úvod celého románu.

„Resslovka!“ vyhrkl jsem před půlnocí. „Byla za tátou!“

Měl jsem krátce před maturitou, postupně se mi vybavovaly konkrétní vzpomínky. Bydleli jsme v Olomouci, v prvorepublikové vile v Resslově ulici, kam jsme se přestěhovali z rodné Opavy, když se otec stal předsedou senátu na Krajském soudu. Venku někdo zazvonil. Vyskočil jsem od učení a šel otevřít. Před brankou stála nádherná blondýna. Byla o patnáct, možná dvacet let starší, její nevšední krása mi učarovala.

„Dobrý den, hledám soudce Heyduka,“ řekla lámanou češtinou.

Podle přízvuku jsem hned poznal, že je Němka.

„To je můj otec,“ odpověděl jsem německy. „Co si přejete?“

Jazyk jsem plynně ovládal. Moje babička z otcovy strany byla Prajzačka z Hlučínska, provdala se do Troppau, dnešní Opavy, mluvila se mnou odmalička německy.

„Mohla bych s ním mluvit? Jde o úřední věc.“

„Je sobota… Zajděte v pondělí k soudu a požádejte o termín u sekretářky. Víte, kde to je?“

„Musím s ním mluvit teď, je to naléhavé!“ nenechala se odbýt.

„A vaše jméno?“

„To řeknu vašemu otci.“

„Počkejte, zkusím to,“ neodolal jsem jejímu šarmu.

Vystoupal jsem do podkroví, opatrně zaklepal na dveře a vešel do otcovy pracovny. Vynadal mi, že otvírám cizím lidem a ruším ho při práci. Někdy byl nevrlý morous, jindy zas prchlivý extrovert. V návalu vzteku dokázal být nespravedlivý a urazit, záhy se ale omluvil a zatvářil se tak laskavě, že jsem v mžiku zapomněl, proč jsem na něj byl naštvaný. Měl jsem k němu obrovský respekt a miloval ho. Na rozdíl od matky jsem mu dokázal všecko odpustit. V soudní síni byl suverénní, klidný, dokonale připravený, nikdy nepodlehl emocím.

„Pamatuj si, že i ten nejhorší ničema má nárok na spravedlivý proces,“ řekl mi jednou, když jsem se ho před přijímacími zkouškami na práva zeptal, jestli z hlediska advokáta není nemorální a odsouzeníhodné převzít obhajobu největších válečných zločinců, jako byl třeba Adolf Eichmann.

„U toho soudu v Jeruzalémě jsem byl jako soudní pozorovatel. Sjeli se tam novináři z celého světa, byla to tehdy velká senzace, celé týdny toho byly plné noviny,“ svěřil se mi vůbec poprvé. „Za Československo tam vyslali reportéra a spisovatele Ladislava Mňačka, ten pak napsal knihu Já, Adolf Eichmann. Proces trval osm měsíců, začal v dubnu 1961 a skončil v prosinci rozsudkem smrti, prvním a doposud jediným v historii státu Izrael. Stále před sebou vidím ten obličej ve skleněné kabině. Žádné monstrum, žádný zabiják, Eichmann vypadal jako nenápadný, obyčejný úředník. Znal jsem jeho obhájce Servatiuse, obhajobu přijal na přání Eichmannových příbuzných a jak sám říkal, pouze jako profesionální povinnost. Jeho argumentace byla však chvílemi trapná. Jednou se snažil přimět soud ke shovívavosti tvrzením, že jeho mandant žil od roku 1945, kdy vysvlékl uniformu a kapitulací byl zbaven přísahy, životem spořádaného občana, nikoho neohrožoval a nikomu nebyl nebezpečný. Měl by sis přečíst knihu Hanny Arendt Eichmann v Jeruzalémě: Zpráva o banalitě zla. Možná se ti to někdy bude hodit. Arendt byla u procesu ve stejné době jako já, několikrát jsme se tam setkali a povídali si.“

Tu knihu jsem zhltl hned druhý den. Filozofka a publicistka německo-židovského původu popisuje Eichmanna ne jako zvrhlého sadistu, přesvědčeného nacistu a antisemitu, nýbrž jako poslušného kancelářského sluhu, kariérního oportunistu, který plnil vůli státu a svých nadřízených a bez kterého by žádná totalitní mašinerie nemohla fungovat.

Otec sešel dolů a asi po pěti minutách pozval ženu dovnitř. Seděli spolu skoro dvě hodiny, a když blondýna odcházela, srdečně se s ní loučil. To se nelíbilo mojí mámě, hrozně na tátu žárlila, i když k tomu – aspoň si to myslím – neměla žádný důvod. U večeře se ho zeptala, kdo byla ta Němka a co od něj chtěla. Otec to přešel nicneříkající poznámkou a změnil téma. Potom jsme se o té záhadné návštěvě už nikdy nebavili.

Musela to být ona! Kdyby tu byla, hned bych za ní běžel. Kdo ví, jestli se ještě někdy vrátí.

~

Christian přinesl kávu a koňak: Rémy Martin Louis XIII. Prestige. Náš nejoblíbenější. A nejdražší.

Pili jsme ho po nocích v barech, když jsme spolu na víkend létali do Nice, pak jeli taxíkem do Monte Carla, někdy do Cannes, Saint-Tropez nebo na Pirátský výběžek do hotelu Cap-Estel. Prožívali jsme azurové štěstí až do té doby, než mi Christian jednou před odletem domů řekl, že se bude ženit a že jeho nastávající se jmenuje Hedvika, která mě pak roky nenáviděla. To už je dávno, skoro třicet let. Pár měsíců jsme spolu nemluvili a potom se z nás stali nejlepší přátelé.

„Tak povídej. Je to rakovina?“

„Ne.“

„Co tedy?“

„ALS. Amyotrofická laterální skleróza. Je to teprve v zárodku, ale musíme počítat s tím, že se časem ozvou první příznaky.“

„Jaký?“

„Ta nemoc pomalu zabíjí nervové buňky v mozku a míše, a to způsobuje postupné ochrnutí.“

„To je to, na co trpí Stephen Hawking?“

„Ano.“

„Takže nevyléčitelný?“

„Zatím ano. Existuje jeden lék, co tu progresi dokáže zpomalit. A je tu možnost terapie kmenovými buňkami.“

„Co se stane, až to propukne?“

„Postupná svalová atrofie, začíná v rukou a v nohou, nebudeš schopná vykonávat precizní pohyby nebo mluvit nahlas a polykat, nastanou problémy s dýcháním.“

„Takže nebudu moct jíst?“

„V tom stadiu už ne, budeš dostávat infuze.“

„Kolik mám času?“

„Záleží, jak zabere ten lék a kmenový buňky. Dva tři roky možná.“

„A pak?“

„Začne se to výrazně projevovat a bude tě to omezovat.“

„To je dobrá zpráva,“ usmála jsem se a vypila sklenku koňaku na ex. „Mám ještě nějaký plány.“

„Ten čas ti nemůžu garantovat, radši si pospěš.“

„Potřebuju pár měsíců, možná míň, zítra se tam vrátím.“

„Musíš mít dobrou rehabilitaci. Reflexní terapie, fyzioterapie, to pomáhá. Všecko ti podrobně napíšu. Chceš tu spát?“

„Když dorazíme tu lahev, tak jo. Na gauči, nebo v posteli vedle tebe?“

„V posteli. Nahoře v pokoji pro hosty.“

„To už jsem tak stará, že mě odsuneš pod střechu?“

Vzal mě za ruku a pevně ji stisknul.

„Neboj, budu s tebou až do poslední chvíle.“

„Nebuď sentimentální, víš, že si to zařídím jinak. Pamatuješ, jak jsi chtěl umřít při sexu?“

„Tehdy v Acapulcu,“ smál se. „Vteřinovej infarkt!“

„A co ženská? Ta ho taky při tom může dostat?“

„Zřídka, ale moje babička tak umřela.“

„Cože? Tos mi nikdy neřek.“

„Dozvěděl jsem se to teprve nedávno, dostaly se mi do ruky dědovy deníky. Načapal babičku s milencem. Chtěl je oba zabít, ale babička už byla mrtvá.“

„Tak si přece jen k tobě přijdu lehnout, až to propukne a Hedvika zas odletí za ségrou do Skotska.“

Objal mě a já na chvíli zapomněla na všecko, co mi právě řekl.

~

Stále přemýšlím o té její návštěvě u otce před osmatřiceti lety – pokud to byla ona – a pokouším se to zařadit do logických souvislostí. Nemůžu na nic přijít, bez ní to nevyřeším. Co mohla od něj chtít? Proč tak naléhala? Co hledala západní Němka koncem sedmdesátých let v komunistickém Československu? U soudce, který soudil podle komunistických zákonů? Zahraniční spolupracovnice StB? Agentka západoněmecké BND nebo východoněmecké Stasi? Dvojitá špionka? Tehdy si člověk nemohl být ničím jistý, nemohl dát ruku do ohně ani za své blízké, jak se ukázalo po pádu režimu v roce 1989, když jsem v Pardubicích nahlédl do estébáckého spisu. Bylo v něm spoustu vytrhaných stran a začerněných míst. Žádná Němka v něm nefigurovala a o otci jsem se taky skoro nic nedozvěděl. Určitě na něj něco vedli. Když sledovali mě, a já byl malá ryba, tím spíš museli být nasazení na něj.

„Ty si nepožádáš o náhled?“ zeptal jsem se ho.

„Ne.“

„Proč ne? Dozvěděl by ses možná hodně zajímavý věci.“

„Nechci. A i kdyby, žádný spis neexistuje. Skartovali ho.“

„To ti řekli?“

„Ano. A na víc se neptej.“

Pocházím z rodiny s dlouhou soudcovskou tradicí. Nejen otec, ale i dědeček a pradědeček byli soudci; děda za první republiky, praděda za Rakouska-Uherska. Při volbě studia jsem neváhal ani vteřinu.

„To není povolání, to je poslání,“ řekl mi otec, když jsem přinesl domů přihlášku na práva. „Jsi o tom přesvědčený?“

„Chci být jako ty a děda.“

„Mezi mnou a dědou je velkej rozdíl. On soudil za demokracie a já sloužím diktatuře, i když spíš patřím k těm, kdo se snaží brzdit bezpráví.“

Takhle jsem otce nikdy neslyšel mluvit. Slovo diktatura v souvislosti s komunistickým režimem u nás nikdy nepadlo. Hned poznal, jak jsem znejistěl.

„Neboj, štěnici tu nemáme,“ usmál se.

„Seš si jistej?“

Přikývl.

„Ty bys takhle mluvil i jinde?“

„Samozřejmě že ne. Nechci, abys místo vejšky zametal ulice a já skončil za mřížema. O těch právech nejsem přesvědčenej. Ten režim tady bude dlouho a ne každej v tom umí chodit. Nemyslím si, že to zvládneš.“

„Co?“

„Jako soudce budeš nezávislej jen omezeně a někdy ani to ne.“

„A proč to tedy děláš?“

„Abych nemusel kroutit šichty v kotelně a máma u pásu. Víš, kolik mých kolegů po osmašedesátým tak skončilo? Nebylo jednoduchý ustát čistky a přitom nebýt ve straně.“

„A jaks to dokázal?“

„To je právě to, umím v tom chodit.“

„A jak?“

„To jednou poznáš.“

„Taky se to naučím.“

„Ty seš jinej, po mámě, a já jsem za to rád,“ poplácal mě po rameni. „Ale jestli si chceš vylámat zuby, tak to zkus.“

Podal jsem přihlášku a za dva měsíce jsem dělal přijímačky. Tehdy by mě nenapadlo, že otcova slova se jednou do puntíku naplní.

„Nemysli, že to šlo hladce,“ řekla máma, když si přečetla, že mě vzali. „Bez táty by ses tam nedostal.“

„Je to pravda?“ zeptal jsem se ho.

„Možná to byla poslední služba, co jsem pro tebe udělal. Teď už se v tom svinstvu musíš babrat sám.“

„Svinstvu? Proč svinstvu?“

„A co myslíš, že to je? Sloužíš zkorumpovanýmu režimu ve zkorumpovaným soudnictví.“

„Tak proč neodejdeš?“

„Nic jinýho neumím. A jsou profese, kdy máš moc nad ostatními, velkou moc, a ty nemůže dělat každej. Třeba se ale rozhodneš pro advokacii, až dostuduješ.“

„Ne, chci být soudce.“

„Víš, co mi nedávno řek jeden arbitr v hospodě, když už měl krapet vypito? ‚Víš, doktore, já mám někdy výčitky svědomí, když ty lidi posílám za katr a ani jsem nečetl spis.‘“

Chvíli se mi upřeně díval do očí.

„Takhle můžeš taky jednou skončit, když vykolejíš.“

Byl rok 1979. Na podzim jsem začal studovat, to ještě nikdo netušil, že do pádu komunismu zbývá už jen deset let.

Svůj první případ, rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví, jsem soudil na jaře 1988,v necelých osmadvaceti. Můj nástupní plat byl dva tisíce šest set korun. Byl jsem dva roky ženatý, vzal jsem si svou studentskou lásku Emu, Židovku, půlku její rodiny vyvraždili v Osvětimi. Pracovala jako notářka a měli jsme roční dítě: syna Jakuba.

K případu byly předloženy jasné důkazy, pachatelé se přiznali, u soudu činu litovali. Zdánlivě jednoduchá záležitost pro začínajícího soudce, kdyby nebylo vysoké sazby zakotvené v tehdejším proslulém paragrafu 132: trest odnětí svobody od tří do pěti let, v závažnějších případech až do deseti a patnácti let; vyšší trest než za znásilnění, to bylo neúměrné. Trestných činů podle „sto dvaatřicítky“ bylo hodně, ne nadarmo se říkalo: ‚kdo denně nekrade aspoň hodinu, okrádá svoji rodinu‘. A kradl kdekdo. Proto byl socialistický stát ve svém hněvu velmi důsledný.

Oba muži byli nepatrně mladší než já, škoda byla pod sto tisíc korun. Nakonec jsem je odsoudil na nejspodnější možné hranici – jeden dostal tři roky a druhý o měsíc víc, mnohem méně, než požadoval prokurátor. A tak jsem tím rozsudkem následoval otce a zařadil se mezi ty, kdo se v rámci možností snaží brzdit bezpráví.

Po listopadu 1989 se rázem všecko změnilo, dostali jsme nálepku komunistických soudců, jiní tu ale nebyli a někdo soudit musel.

„Nemůžete vylít špinavou vodu, když ještě nemáte čistou,“ připomněl kandidát na ministra spravedlnosti odpověď prvního poválečného kancléře Konráda Adenauera na dotaz, jestli je v mladé Spolkové republice možné opět zařadit bývalé nacisty do státního aparátu. „A u nás je to podobné. Kde máme brát nové soudce? Ty si musíme nejdřív vychovat. A do té doby musí soudit ti, kteří tu jsou a projdou lustračním zákonem. Ve východním Německu propustili po válce osmdesát procent soudců, bývalých členů NSDAP, a dosadili na jejich místa soudce z lidu. Ti pak ve jménu socialistické spravedlnosti vyřkli spoustu zmanipulovaných rozsudků. Která cesta je správná? Aby soudci z lidu bez patřičného vzdělání nahradili profesionální soudce, byť i bývalé členy KSČ? To přece nikdo nechce, to je holý nesmysl!“

Tátu přeložili na Vrchní soud, to bylo takové odkladiště dlouholetých soudců starého režimu, aby nesoudili v první linii a přepustili místa mladším. Zůstal u trestního práva a já po čase přešel na civil.

„Dřív to bylo aspoň čitelné, jasně nastavené,“ řekl mi táta necelé dva roky po převratu. „Dneska je tu chaos. Podle jakých zákonů máme soudit? A jak je máme aplikovat? Kam se podíváš, je korupce. Dřív rozsudky ovlivňovala strana a StB, teď je ovlivňují prachy. Soud vyhraje ten, kdo víc zaplatí. V tom neumím chodit.“

„Ty se přece uplatit nedáš a já taky ne. Časem se to pročistí.“

„Nepročistí. A víš proč? My starší víme na spoustu lidí spoustu věcí, a aby se to pročistilo, musí tihle soudci odejít, a ani pak si člověk nebude jistej. To potrvá dvě tři generace.“

„Vidíš to moc pesimisticky.“

„To je realita. Ani v poválečným Německu to nebylo jinak. Paradoxně mě to celou dobu drželo nad vodou, a možná bude držet i dál. I tebe.“

„Jak to myslíš?“

„Jednou pochopíš, až tady nebudu. A to může být brzy.“

„Tati! Co to mluvíš za nesmysly?“

„Žijeme v divoký době a já pár lidem vadím. Něco na ně vím, co bych vědět neměl. A oni na mě.“

„Co?“

„Nic, s čím bych se chlubil.“

„Co to je?“

„Dozvíš se. Neměl jsem na vybranou.“

„A co to má společnýho s dneškem?“

„Být soudcem je dneska riziko. Jedeš autem a najednou vyletíš do vzduchu. Nebo tě něco přejede. I ty musíš být ostražitý.“

„Oni už ti nějak hrozili?“

„Ne.“

„Někdo tě vydírá?“

„Zatím ne.“

„Jsi s někým v kontaktu?“

„Ne. Ale vím, že se ozvou. Vždycky jsem uměl předvídat a málokdy se mýlil. Kdybych byl na jejich místě, udělám to samý.“

„Cože?“

„Zabil bych mě.“

„Tati,“ objal jsem ho. „Takhle jsem tě nikdy neslyšel mluvit. Můžu ti nějak pomoct?“

„Můžeš.“

„Jak?“

„Slib mi, že až se to jednou dozvíš, nikomu to neřekneš. Ani mámě, bráchovi, Emě, dětem, prostě nikomu. To tajemství si do hrobu odneseme jen my dva.“

„Tati, neblázni!“

„Slibuješ?“

„Tati, to přece…“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Nepamatuju se, kdy jsem předtím naposledy brečel, muselo to být už hodně dávno. Tátu jsem pevně objímal a po tváři mi tekly krokodýlí slzy. Ty nejtišší, jaké jsem kdy ronil, aby je táta neviděl. Nesnášel ubrečený chlapy.

~

Probudila jsem se v Christianově náruči. Přišel za mnou v noci nahoru do podkroví a zůstal do rána.

„To jsi udělal z lítosti?“

„Ne. Přepadla mě nostalgie.“

„A že nám to spolu furt jde, co?“

„Hlavně díky tobě,“ smál se.

„To víš, stará luxusní kurtizána se nezapře,“ přidala jsem se.

Už ani nevím, kdy jsem naposled s někým spala. Kdo to vlastně byl? Jak se jmenoval? Nevzpomínám si. S Christianem jsem se milovala ráda, i po jeho svatbě, když jsme se zas začali scházet. Hedvika to tušila, ale potlačila to v sobě. Potom to pozvolna ustávalo, samo od sebe, už je to deset let. A teď tohle krásný ráno! Kdo říká, že v čtyřiasedmdesáti nemůže mít člověk nádhernej sex?

„Co že v poslední době jezdíš tak často do Česka?“ zeptal se po chvíli. „Někoho tam máš?“

„A co myslíš?“

„Kdo to je?“

„Neuvěříš, když ti to řeknu.“

„Tak řekni.“

„Nemůžu.“

„Proč ne? My přece nemáme před sebou žádný tajemství.“

„Až přijde ten správnej čas.“

„Souvisí to nějak s tvou mámou?“

„Taky… A víc už se neptej.“

Přitiskl mě k sobě a políbil na tvář. Oba jsme ještě na chvilku usnuli.

Když jsme se probudili, odešel do kuchyně, udělal jako za starých časů snídani a přinesl mi ji na podnosu do postele.

„Ty si nic nedáš?“ divila jsem se.

„Ráno piju jen vlažnou vodu s citrónem, praktikuju intervalovej půst,“ pozvedl hrníček a napil se. „Nedávno jsem s tím začal, cítím se líp, mám víc energie. Měla bys to taky zkusit. Posiluje to imunitu a povznáší ducha a to teď potřebuješ.“

„Kdepak, to není nic pro mě.“

Dopil a přisedl si ke mně na postel, vzal mě za ruku. Podle výrazu tváře jsem poznala, že mi chce něco důležitýho říct.

„On žije, viď?“

„Kdo?“

„Reichard.“

„Cože?“ ustrnula jsem. „Jaks na to přišel?“

„Mluvilas ze spaní. Křičelas: ‚Seš Reichard, seš můj otec!‘“

„To není možný, nic takovýho se mi nezdálo.“

„Vzbudil jsem tě a pak jsi už spala klidně.“

Přivinul si mě zády k hrudi, nohy ovinul kolem mých. Dělával to tak dřív, když mi chtěl být co nejblíž bez očního kontaktu.

„Dával jsem tvojí mámě poslední morfium, byla jsi zrovna pryč. Zapřisáhla mě, abych ti to nikdy neřek. ‚Ona ho hledá,‘ šeptala mi. ‚Má utkvělou představu, že není mrtvej, že ho jako malý dítě po válce viděla. Ona ho zabije, jestli ho najde. Vím, že to udělá. Musíš jí v tom zabránit!‘“

„A proč mi to říkáš, když jsi jí to slíbil?“

„Neslíbil. Držela mě za ruku a já jí mlčky naslouchal. Chci, abys to věděla.“

„Mně to neřekla.“

„Proč mi tajíš, žes ho našla?“

„Nikoho jsem nenašla.“

„Kolik mu je? Dementní ležák z eldéenky, kterej už nikoho nepozná? Žije někde v Česku s falešnou identitou a ty seš jediná, kdo o něm ví. Je to tak?“

Pootočila jsem hlavu, dívala se do jeho hnědozelených očí. Upřeně můj pohled opětoval, ani nemrkal.

„Je to tak?“ opakoval.

„Myslíš, že ho chci zabít?“

„Jsi tím posedlá, vidím to na tobě.“

„A co bys udělal na mým místě?“

„V takovým věku člověk žije za trest, ne pro radost. Nech ho, ať se trápí.“

„On se netrápí, je i v šestadevadesáti zdravej a čilej, každej den cvičí.“

„Když ho zabiješ, jen mu pomůžeš. A ještě tě zavřou.“

„Nikdo na to nepřijde, spáchám perfektní zločin.“

„Jak? Otrávíš ho kyanidem, aby to vypadalo jako infarkt? Nebo ho rozpustíš v kyselině? Radši se na to nejdřív zeptej kágébáků nebo kalábrijský mafie, ty to uměj,“ utahoval si ze mě a já se ztratila v myšlenkách na svou mámu.

Před očima mi plynula ta dlouhá léta, co jsem ji hledala. Když jsem se v sedmnácti dozvěděla pravdu o svých rodičích, utekla jsem z Frankfurtu, chtěla jsem být daleko od místa, kde jsem vyrůstala. Kontaktovala jsem Mezinárodní pátrací služebnu Červeného kříže v Bad Arolsenu a její zahraniční pobočky, projezdila půl Evropy, navštívila organizace, které se zabývaly osudem kojenců narozených v domech Lebensbornu a jejich matek, válečných sirotků, zavlečených a nezvěstných dětí. Z přibližně dvou milionů nezletilých se do roku 1956 podařilo najít ani ne čtvrtinu. Vypadalo to beznadějně, já ale nikdy neztrácela víru.

Po všech peripetiích jsem mámu našla třiatřicet let po konci války, na jaře 1978, nedaleko Essenu v ústavu s dlouhodobou péčí. Bylo mi necelých pětatřicet, jí o dvacet víc. Měla rakovinu jater, metastázy a amputovanou nohu jako následek cukrovky.

„Mami,“ šeptala jsem, když jsem před ní stála.

„Hildo?“ dívala se na mě nevěřícně.

„Adelheid… Lilian.“

„Jsi Hilda… Hildička moje milovaná,“ vyhrkly jí slzy. „Já tě tak dlouho hledala.“

„Já tebe taky.“

Ležely jsme si v náručí, brečely a nemohly přestat. Bylo to poprvé, co jsem jako dospělá takhle nespoutaně řvala.

Podívala jsem se na Christiana. Pohladil mě. Uměl se do mě stále dokonale vcítit.

„Promiň,“ řekla jsem tiše.

Objal mě.

„Mysli na sebe, na svý zdraví, stres tu nemoc jen urychlí. Nenič si poslední roky života nějakým náckem.“

„Je to masovej vrah! A má na svědomí mou mámu! Mám se nad ním smilovat a odpustit mu? To fakt chceš?“

„Odpuštění dlužíš hlavně sobě, jemu je to jedno. Člověk, který žije jen pomstou, je předčasně mrtvý. Po pomstě už nic nezbývá. Ty myšlenky tě uhlodávají. Procházíš peklem, a peklo je neviditelná děsivá přítomnost.“

~

2

„Eriko!“ zaslechla na malém nádraží v Groß Ullersdorfu (Velkých Losinách) v podhůří Altvatergebirge, jak se německy říká Jeseníkům, když v březnu 1943 vystoupila z vlaku.

Dvoudenní cesta v přeplněných vagónech se čtyřmi přestupy byla u konce nejen pro ni, ale i pro skupinku těhotných dívek z Porúří. Poznala je během jízdy, dozvěděla se, že NSDAP, Nacionálně socialistická německá dělnická strana, je sem poslala za odměnu, aby mohly v klidu porodit. I přes pozdní stadium těhotenství byly v Říši do poslední chvíle nasazeny jako dělnice ve zbrojním průmyslu.

„Vítej, já jsem Roswitha,“ přistoupila k ní asi čtyřicetiletá blondýna a podala jí ruku.

Hladce stažené vlasy, výrazný nos, špičatá brada. Pod nedopnutým černým kabátem zářila bílá košile u krku sepnutá broží ve formě hákového kříže.

„Dobrý den,“ pozdravila Erika.

„Věřím, že se ti u nás bude líbit. Fronta je daleko, žádné nálety tu nejsou a vyděláš si slušné peníze, když se budeš snažit.“

Ano, tak jí to řekla i paní Fuchsová v Essenu, matčina přítelkyně, jejíž manžel byl už dva roky nezvěstný. Přišla za ní do nouzové ubytovny a nadšeně hlásila, že pro ni sehnala práci v Sudetech.

„Sbal se, ještě dnes můžeš odjet.“

Sudety? Kde to vůbec je? přemítala Erika, ale neváhala ani vteřinu, neměla střechu nad hlavou a neměla za kým jít.

„Co tam budu dělat?“ vyzvídala, když za necelé dvě hodiny dorazila do malé kanceláře v centru bombami těžce zasaženého města.

„Speciální služba pro Říši,“ řekla paní Fuchsová. „Ostatní se dozvíš na místě.“

„A na jak dlouho to bude?“

„To záleží na tobě, jak se budeš snažit a jak s tebou budou spokojeni. Budeš tam jak na prázdninách. Krásná příroda, klid, ani nebudeš vědět, že je válka. Hlavně jim ukaž, že jsi angažovaná, odhodlaná a máš bezmeznou víru ve Führera. Ty přece věříš, že válku vyhrajeme?“

„Ano. Führer nasadí novou zázračnou zbraň a rozpráší celý svět!“ poslušně opakovala, co hlásala propaganda.

„Správně,“ usmála se paní Fuchsová a na ustarané tváři se jí prohloubily vrásky. „Lidstvo sílí z věčných bojů a zahyne pouze skrze věčný mír,“ citovala Hitlera, jehož projevy si doma u rádia zapisovala těsnopisem a učila se je nazpaměť. „Náš Führer je moudrý a rozhodný člověk. A teď běž. Za chvíli ti jede autobus, doveze tě na vlak, čeká tě dlouhá cesta. Kde máš věci?“

„Tady,“ ukázala Erika na malý kufřík.

„To je všecko?“

„Víc mi nezůstalo.“

Před malým ullersdorfským nádražím nastoupily těhotné dívky do bílé dodávky označené červeným křížem.

„To jsou rodičky, ty budeš jinde,“ zastavila Roswitha Eriku.

Ta děvčatům zamávala a oni nadšeně mávaly jí. Dlouhá jízda je sblížila, těšily se, až se zas brzy uvidí.

„Nejdřív se musíš zaregistrovat. Je to kousek, půjdeme pěšky. Kolik ti je?“

„Dvacet.“

„Dvacet,“ povzdychla Roswitha. „Krásný věk krásné mladé slečny. Buď ráda, že jsi tu. Prý vám ty anglické hyeny rozbombardovaly dům.“

„Ano, a zabily deset lidí.“

„Tady je jiný svět. Poznáš nové kamarádky a budeš mít spoustu obdivovatelů. Jezdí sem odpočívat naši vojáci z fronty a oblíbili si to tu i důstojníci gestapa z Mährisch Schönbergu.“

Ano, byla ráda, že vypadla z Essenu. Ten strach, to každodenní strádání ji užíralo, i když si namlouvala, že to patří k boji za lepší a spravedlivější svět. Už nebude muset utíkat do bunkrů, když se ve „městě kanónů“, jak se Essenu od první světové války říkalo, a sídle Kruppových závodů rozezní sirény a z nebe začnou padat bomby. A taky už nebude postávat u trosek domů a vyhlížet nadržené chlapíky, často válečné invalidy, aby uspokojila jejich chtíč. Rostoucí bída v Říši k ní zahnala i ty, co to chtěli zadarmo, a když je odmítla, nadávali jí, že je šlapka, štětka, kurva, svině a že by ji za to měli postavit ke zdi a zastřelit. Jednou ji tak zbili, že přes nateklé oči nic neviděla a týden se nepostavila na nohy. Vzpomněla si na faráře, který ji potají navštěvoval ve sklepě, utěšoval ji a ona na oplátku na rozvrzané posteli utěšila jeho.

„Za války lidské zlo nezná zábrany,“ posteskl si a vyprávěl jí o Luciferovi z Bible, původně vzorném andělovi, kterého Bůh za jeho provinění poslal do pekla, kde se z něj stal Satan, ztělesnění zla.

Prošly zalesněným parkem. Vystoupaly do prvního patra pavilonu Tesstal s moderní porodnicí, jež tu noví majitelé nechali nedávno postavit, a vešly do kanceláře.

„Vyplň to,“ podala jí Roswitha dotazník s třiceti otázkami. „Podrobně a po pravdě.“

Když s tím byla za hodinu hotova, Roswitha ji odvedla na druhý konec chodby do ordinace. Vše tu zářilo bíle: bílé stěny, bílý nábytek, uprostřed lehátko potažené bílým povlakem, u stolu seděla zdravotní sestra v bílém plášti, bílých kalhotách, na hlavě měla bílou čepičku, na nohou bílé sandály. Krásná vysoká blondýna s odměřeným pohledem, mohlo jí být kolem pětatřiceti. Na prostředníku levé ruky nosila pět tenkých prstýnků.

„Počkej tady, doktor za chvilku přijde,“ řekla Roswitha, předala vyplněný dotazník a odešla.

Sestra se krátce otočila a pokynula Erice, ať si sedne.

Čekala, ale nikdo nepřicházel. V sousední místnosti, kam blondýna odnášela dokumenty a které vévodil bytelný psací stůl s koženým křeslem, ji na stěně zaujala sugestivní uhlokresba s hlavou mučedníka. Netušila, že se jedná o obraz významného předchůdce surrealismu Odilona Redona.

Asi po půlhodině vstoupil urostlý muž v lékařské uniformě a bez pozdravu si ji krátce změřil pohledem.

„Svlékni se.“

Erika šla za plentu a svlékla se do spodního prádla.

„Všecko,“ přikázal lékař.

Nejistě si sundala podprsenku, pak kalhotky a přistoupila k němu. S nahotou neměla problém, kolik mužů už ji takhle vidělo, kolik na ní leželo, kolik sténalo a prosilo ji, ať udělá to či ono; intenzivní pohled doktora jí však byl nepříjemný.

„Víš, kam tě poslali?“

„Ano,“ přikývla se sklopeným zrakem.

„Jak se jmenujeme?“

„Nacionálně socialistická péče o blaho lidu.“

„A víš, co tu budeš dělat?“

„Ne. Řekli mi jen… speciální služba pro Říši.“

„Víš, co to je?“

„To se prý dozvím na místě.“

„A víš, od koho?“

„Ne.“

„Ode mě,“ zvedl jí ukazováčkem bradu a podíval se jí do očí.

„Proč koukáš do země?“

„Nevím… jen tak.“

„Stydíš se?“

„Ne,“ zalhala a opět sklopila zrak.

„Než tě někam přidělím, musím tě důkladně vyšetřit,“ zvedl jí opět ukazováčkem bradu a ostře přikázal. „Dívej se mi do očí, když s tebou mluvím!“

Mohl být stejně starý jako její otec. Pětačtyřicet, možná o něco starší. Prof. Dr. Johannes Reichard stálo napsané na bílém štítku připnutém nad náprsní kapsou, v níž bylo zasunuté zlaté pero. Postoupil ke stolu, vzal si od sestry dotazník a pečlivě ho studoval.

„Takže z Essenu?“ zeptal se, ponořen do papírů.

„Ano.“

„A Führera jsi viděla?“

„Ano. Vítali jsme ho, když přijel s Mussolinim.“

„Kdy to bylo?“ vzhlédl.

„Ještě před válkou, na podzim 1937.“

„Vidělas ho zblízka?“

„Ano, jel v otevřeném autě kousek od nás.“

„A kolik vás tam bylo?“

„Celé město, statisíce.“

„Bylas tam se školou?“

„Ne. S rodiči a bratrem. Stáli jsme u nádraží, visel tam obrovský transparent: ‚Srdečně vítejte ve zbrojní kovárně Říše.‘“

„Posloucháš Führerovy projevy?“

„Ano. Slyšela jsem všecky v rádiu,“ řídila se radou paní Fuchsové, aby ukázala angažovanost, odhodlanost a víru.

„A co ti z nich utkvělo v paměti?“

„Lidstvo sílí z věčných bojů a zahyne pouze skrze věčný mír,“ vysypala Hitlerův slogan jako z rukávu.

„A víš, kde tuhle památnou větu Führer pronesl?“

Teď ji nachytal, zalekla se, ale nenechala na sobě nic znát. Bude hádat a třeba bude mít štěstí.

„Už si přesně nevzpomínám… možná… v Norimberku?“

„Správně,“ spokojeně přitakal. „Jedno z pěti kmenových měst Führera. Víš, která jsou ta další?“

„Berlín, Mnichov, Hamburk a Linec,“ řekla bez váhání.

„Výborně!“ usmál se lékař a zálibně si ji prohlížel. „Führer by z tebe měl radost. Vypadáš přesně tak, jak by německá žena měla vypadat. Řekl ti to už někdo?“

„Paní Fuchsová.“

„Ta, co tě sem poslala?“

„Ano.“

„Správně ti to řekla. A víš taky, co o tobě napsala?“

„Ne.“

Šel k regálu a vytáhl z desek kus papíru. Přistoupil k Erice a držel jí ho před očima. Spatřila svoji fotku, pod ní byla strojopisně napsaná zpráva.

„Kolikrát tě předvolali na mravní?“

„Dvakrát,“ nejistě odpověděla.

Lékař odložil papír, vzal do pravé ruky malý kamínek a zručně si ho přehazoval z prstu na prst. Pak ho vyhodil do vzduchu, chytil do dlaně a prstem jí znovu nadzvedl bradu.

„Ještě jednou se podíváš do země a skončilas tu! Jasný?!“

„Ano, promiňte,“ opětovala jeho pohled.

„Bralas za to peníze?“

Váhavě přikývla.

„Kolik jsi jich měla?“

Mlčela.

„S kolika ses vyspala?“ zvýšil hlas.

„Nevím… dvacet.“

„Lžeš!“

„Nevím… možná čtyřicet.“

„Lžeš!“

„Já opravdu nevím, už si to nepamatuju.“

„Tady se nelže!“ zařval a vrazil jí facku. „Tady nikdo nikdy nelže! Rozumíš?“

Přikývla a promnula si zarudlou tvář.

„Mělas nějakou pohlavní nemoc?“

„Ne.“

„Těhotenství?“

„Ne.“

„Polož se.“

Položila se na lehátko. Doktor si nasadil stetoskop, poslechl srdce, plíce, ohmatal jí břicho, prsa a pak si nasadil gumovou rukavici a zajel do vagíny. Nehybně zírala na strop, kde se točil ventilátor s bílými lamelami.

~

Roswitha ji přivedla na ubytovnu. Na palandách posedávalo asi dvacet dívek, všechny blondýny, jedna hezčí než druhá. Jakmile spatřily přísnou dozorčí, vyskočily.

„Heil Hitler!“ zaznělo jako z jednoho hrdla a pravice vystřelily nahoru.

„To je Erika z Essenu,“ oznámila Roswitha. „Postarejte se, aby se jí tu líbilo.“

Zavadila o ni pohledem a odešla. Holky k Erice přiskočily.

„Já jsem taky z Essenu,“ řekla jedna.

„Já taky,“ ozvala se druhá. „Kde tam bydlíš?“

„Už nikde, náš dům rozbombardovali.“

~