Kamil Pešťák

Moje teta – tvoje teta

Plzeň 2021

Publikace byla vydána za finanční podpory Plzeňského kraje

S poděkováním celé mé rodině.

Věnováno všem, kteří tím prošli čistí, ale i těm,

kteří se pod velkým tlakem ušpinili.

Budiž jim odpuštěno.

text 2021 Kamil Pešťák

cover design 2021 Studio Tečka a Luke Synek

typography 2021 Studio Tečka

edition 2021 Smartconsulting s.r.o.

ISBN 978-80-907877-0-4 (tisk)

ISBN 978-80-907877-1-1 (EPUB)

ISBN 978-80-907877-2-8 (MOBI)

Kamil Pešťák

Moje teta – tvoje teta

Co ještě se do vás vejde?

There must be some kind of way out of here, said the joker to the thief

Bob Dylan – All Along the Watchtower

Obsah

Prolog

Vysoké Tatry, srpen 1973

Část první

Krajina posedlá tmou

Kapitola 1.

Vysoké Tatry, srpen 2017

Kapitola 2.

Vysoké Tatry, srpen 1973

Kapitola 3.

Vysoké Tatry, srpen 1973

Kapitola 4.

Hrádek – Rokycany, říjen 1973

Kapitola 5.

Břasy, říjen 1973

Kapitola 6.

Touškov – Plzeň – Břasy, březen 1974

Kapitola 7.

Plzeň – Hrádek, duben 1974

Kapitola 8.

Plzeň – Břasy, květen 1974

Kapitola 9.

Plzeň – Břasy, květen 1974

Kapitola 10.

Plzeň – Břasy, květen 1974

Kapitola 11.

Břasy, červen 1974

Kapitola 12.

Plzeň, červen 1974

Kapitola 13.

Plzeň, červen 1974

Část druhá

With a little help from my friends

Kapitola 1.

Plzeň, červen 1974

Kapitola 2.

Plzeň, červen 1974

Kapitola 3.

Praha, červenec 1974

Kapitola 4.

Plzeň, červenec 1974

Kapitola 5.

Bavorský les, červenec 1974

Kapitola 6.

Praha – Plzeň, červenec 1974

Kapitola 7.

Praha – Plzeň, červenec 1974

Kapitola 8.

Praha, červenec 1974

Kapitola 9.

Plzeň, červenec 1974

Kapitola 10.

Plzeň, červenec 1974

Kapitola 11.

Plzeň, červenec 1974

Kapitola 12.

Praha – Plzeň, červenec 1974

Kapitola 13.

Plzeň, červenec 1974

Kapitola 14.

Plzeň, červenec 1974

Kapitola 15.

Plzeň, červenec 1974

Kapitola 16.

Břasy, srpen 1974

Kapitola 17.

Plzeň, srpen 1974

Kapitola 18.

Plzeň, srpen 1974

Kapitola 19.

Plzeň, srpen 1974

Kapitola 20.

Žďár u Rokycan, srpen 1974

Kapitola 21.

Břasy – Plzeň, září 1974

Kapitola 22.

Londýn – Plzeň, září 1974

Část třetí

Dívka z plakátu

Kapitola 1.

Plzeň, září 1974

Kapitola 2.

Plzeň, září 1974

Kapitola 3.

Falkenstein, září 1974

Kapitola 4.

Plzeň, říjen 1974

Kapitola 5.

Praha, říjen 1974

Kapitola 6.

Plzeň, říjen 1974

Kapitola 7.

Plzeň, říjen 1974

Kapitola 8.

Plzeň, říjen 1974

Kapitola 9.

Břasy, říjen 1974

Kapitola 10.

Plzeň – Rokycany, říjen 1974

Kapitola 11.

Plzeň, říjen 1974

Kapitola 12.

Plzeň, listopad 1974

Kapitola 13.

Plzeň – Rokycany, listopad 1974

Kapitola 14.

Plzeň, listopad 1974

Kapitola 15.

Plzeň, listopad 1974

Kapitola 16.

Plzeň, listopad 1974

Kapitola 17.

Plzeň, listopad 1974

Kapitola 18.

Plzeň, listopad 1974

Kapitola 19.

Plzeň, listopad 1974

Část čtvrtá

All Along the Watchtower

Kapitola 1.

Plzeň, leden 1975

Kapitola 2.

Zámek Kozel, únor 1975

Kapitola 3.

Rokycany – Plzeň, únor 1975

Kapitola 4.

Plzeň – Praha, únor 1975

Kapitola 5.

Tatranská Javorina, březen 1975

Kapitola 6.

Plzeň, březen 1975

Kapitola 7.

Plzeň, duben 1975

Kapitola 8.

Plzeň, květen 1975

Kapitola 9.

Praha, červen 1975

Kapitola 10.

Plzeň, červenec 1975

Kapitola 11.

Mnichov, červenec 1975

Kapitola 12.

Plzeň, červenec 1975

Kapitola 13.

Mariánské Lázně, červenec 1975

Kapitola 14.

Plzeň, červenec 1975

Kapitola 15.

Plzeň, červenec 1975

Kapitola 16.

Praha – Mnichov – Šumava, červenec 1975

Kapitola 17.

Plzeň, červenec 1975

Kapitola 18.

Mnichov – Železná Ruda, červenec 1975

Kapitola 19.

Dolní Vltavice – Plzeň, srpen 1975

Kapitola 20.

Dolní Vltavice, srpen 1975

O jedenáct měsíců později

Kapitola 21.

Vysoké Tatry, srpen 2017

Prolog

Vysoké Tatry, srpen 1973

S každým krokem, kterým se přibližovala k rozeklanému vrcholu, měla větší strach. Čím déle se pohybovala po zmrzlém, zašedlém sněhu posetém nejen drobnými kamínky, ale i většími úlomky skal, tím více jí tenhle úžasný nápad připadal jako absolutní hovadina. Bylo jasné, že správnou cestu, kterou jí ti chytráci popsali jako easy, netrefila. Proklínala Luboše, proklínala celou tu partu namyšlených mediků, kteří se teď určitě baví na její účet u piva na Téryho chatě, a hlavně proklínala sama sebe.

„Ježíš, já jsem taková kráva,“ drtila mezi zuby do šumění větrných poryvů, když jí pohorka znovu v prudkém svahu uklouzla a ona, jako už několikrát předtím, na poslední chvilku přibrzdila pád odřenýma rukama.

„Tak to bylo o chlup!“

Vzápětí nakopala v tvrdém firnu špičkou boty větší stupínek, narovnala se a v nastávajícím večerním šeru si prohlédla své zmrzlé dlaně. Krvavé šrámy a zarudlé oděrky začínaly nesnesitelně pálit.

„Do prdele. Aspoň ty rukavice jsem si měla vzít,“ mumlala si pro sebe.

Nejistě vrávorala na šikmé ploše. Těžký batoh se jí zadíral do ramen a táhl ji dolů jako olověné závaží. Sklon svahu nad ní se neustále zvětšoval a slunce, které už před nějakou chvilkou zmizelo za horizontem, osvětlovalo jen hranu hřebenu. Podívala se na hodinky. Bylo půl osmé. Trmácela se touhle mrtvou a nevlídnou dolinou, plnou odporných šutrů a špinavého sněhu, už přes čtyři hodiny. Otřásla se chladem. Pot na ní stydl a tělo, nezvyklé na takovou zátěž, během krátké přestávky úplně ztuhlo. Pokusila se o další krok. Ještě jeden. Znovu uklouzla. Dopadla na všechny čtyři, ale nedokázala už pád zabrzdit. Sunula se nezadržitelně svahem dolů. Instinktivně přitiskla celé tělo k zemi. I skrze několik vrstev oblečení cítila, jak jí prsa bolestivě odírá ostrý a hrubý povrch. Zachvátila ji hrůza.

S obrovským štěstím vklouzla špička pravé boty do předtím vykopaného stupínku a pohyb se zastavil. Ležela strnule, bála se pohnout. Dech byl povrchní a zrychlený. Celé její tělo se v šoku třáslo. Kolem panovalo ticho, narušené jen občas zvukem kutálejícího se uvolněného kamínku. Na tmavě modré zatmívající se obloze kroužila ještě temnější silueta majestátního dravce. Třes zvolna odezníval a srdce se zklidnilo. Co teď?

Opatrně se rozhlédla kolem sebe. Bezpečný sestup na tuhnoucím povrchu byl téměř nemožný. Zbývala jen jedna možnost. Na vrchol hřebenu to už nebylo daleko a západní strana by mohla být ještě osvětlená a měkčí. Napadlo ji pokusit se o výstup blíže u podélné stěny žlebu. Opatrně přenesla váhu na nohy a posunula tělo vpravo. Jako píďalka se krok po kroku přibližovala k šedému stínu kamenného útesu, který v ní z nějakého důvodu vyvolával pocit bezpečí. Když se ocitla téměř na dosah pevnému bodu na konci sněhového pole, opěrná noha se probořila až po koleno do prázdna. Uvízla v té pasti a při každém pokusu o pohyb se propadala hlouběji. Přesunula celou váhu na druhou nohu, ale sněhová kra se prolomila i tam. Teď už stála zabořená po pás a chodidly dosahovala na kamenné podloží. Cítila, jak jí kolem bot protéká voda z tajícího sněhu. Tudy cesta nevedla. Hleděla směrem k nedosažitelnému světlejším bodu nad sebou a chtělo se jí plakat. Pud sebezáchovy byl ale silnější než sebelítost. Po chvilce se vzpamatovala a s nadlidským úsilím se znovu vysápala na pevnější povrch. Klepala se vysílením a zimou a viditelnost se každým okamžikem zhoršovala.

„Teď, nebo nikdy!“

Podnikla další zoufalý pokus. Krok za krokem nesmírně opatrně stoupala. Byl to nervák. K vrcholu jí zbývalo už jen asi deset metrů. Poslední, již trochu mírnější úsek. Vtom se to stalo. Na uklouznutí zareagovala trochu opožděně, zřejmě vinou únavy. Pocítila šílenou bolest v rozdrásaných krvavých dlaních a z úst se jí vydral zoufalý výkřik. Okolní potemnělý svět se najednou změnil v jednu šedou rozmazanou šmouhu. Bez kontroly se řítila směrem do údolí, nabírajíc čím dál tím větší rychlost. Snaha přibrzdit byla odměněna jen skalpováním pokožky na povrchu těla. Firn, konsistencí připomínající smirkový papír, byl nemilosrdný. Po pár vteřinách, které se jí zdály dlouhé jako půl života, bezhlavý let narušil úder o balvan vyčnívající ze sněhu. Větší část energie naštěstí pohltil batoh, který se přitom utrhl z popruhů. Přetočila se na záda a hlavou dolů pokračovala v úprku. Jednou z posledních věcí, kterou si uvědomila, byla palčivá bolest ruky zkroucené pod tělem. Potom přišla řada brutálních nárazů v kamenném poli na dně údolí a následující milosrdná tma.

Část první

Krajina posedlá tmou

Kapitola 1.

Vysoké Tatry, srpen 2017

K cíli cesty už zbývalo jen pár posledních metrů. David se otočil a sledoval starého muže, který ho

následoval s mírným odstupem. Nahrbený v ramenou, ale se zdviženou hlavou kráčel do kopce pomalým pravidelným tempem a i přes značnou únavu si výstup zjevně užíval. Šedé vlasy mu čechral čerstvý vítr a ruce měl palci zaháknuté za popruhy batohu. Usmál se.

„Čekat na mě nemusíš, teď už tam trefím sám,“ prohlásil, když dorazil na Davidovu úroveň a mávl rukou směrem k vrcholové plošině.

„Chtěl jsem, abychom to dokončili spolu.“

„Jo, jasně. Bereš ohledy na starce, co?“ zasmál se nahlas. „Na to se vyser. Jsem úplně v pohodě.“ Pokračovali bok po boku k vrcholu. Blížilo se poledne a slunce už ohřálo svěží vzduch i ve dva a půl tisícové výšce. Viditelnost byla skvělá a po nebi plulo jen pár bílých obláčků. Zastavili a podali si ruce.

„Jo, je to paráda, díky, žes mě sem vzal,“ vydechl starší z dvojice, když shodil kletr na balvan a rozhlédl se kolem. „Naposledy jsem tu byl někdy v devadesátým roce. Těsně po revoluci,“ pokýval hlavou a přejížděl očima panorama korunované masivem Kolového štítu a vyčnívajícím zubem Jastrabej veže. „To už je pěkně dávno.“

Posadili se vedle sebe na vyhřátý kámen a David vytáhl z batohu láhev vody.

„To bylo s mým tátou, jak jste se málem utopili ve Webrovce?“

Dědek zakroutil hlavou.

„Ne ne, to bylo v sedmdesátým třetím. Moc dobře si to pamatuju. Mně bylo tak šestadvacet a byl jsem po vojně. Zajímavý období, vrcholové družstvo Loose a Falk,“ zasmál se. „Tátovi bylo o něco víc a tobě asi tak pět, ne?“

David pokrčil rameny a přikývl. Chvilku mlčeli a zírali do údolí hluboko pod nimi, kde se jako blyštivý drahokam leskla hladina Zeleného plesa.

Ticho narušil David: „Profo?“

Šedovlasý muž, zjevně vytržený z hlubokého rozjímání, se k němu trochu nepřítomně otočil. „Ano?“

„Víš, cos mi slíbil?“

„No jo, no.“

„Chtěl bych to slyšet. Zajímá mě, jak to tehdy bylo, když jsi tu zůstal. Muselo tě to přeci hrozně štvát po tom, co jsi zažil v Anglii. Jít na vojnu a bejt tu pak zavřenej jako v kleci. Ne?“

Profa pokýval hlavou a zasněně se usmál.

„Sralo mě to hrozně, ale jenom občas. To se těžko vysvětluje. Když je člověk mladej, tak to tolik nevnímá. Najde si nějakou vlastní vnitřní svobodu, ženský, sport, muziku, chlast, prostě nějakou provizorní náhradu. Funguje to, ale jenom někdy. V těch sedmdesátejch to bylo divný. Tomu fakt nemůžeš rozumět, byl jsi moc malej.“

Chvilku bylo ticho.

„Ale je fakt, že mě to sralo dost. Zkoušel jsem různý věci, jak to řešit, ale ve finále to dopadlo tak, jak asi mělo. Nevím, jestli ti to mám povídat, jsou to jen kecy starýho chlápka,“ kysele se usmál. „Slíbil jsi mi to.“

„No dobře,“ přikývl, „vlastně proč ne. Můžu klidně začít tady.“

„Ten výlet do Tater byl od začátku samej průser a potíže. Když jsem doma prohlásil, že pojedu s klukama, nemluvila se mnou ani klika od dveří. Ne že by to předtím bylo o moc lepší, ale od té chvíle Ilona předstírala, že neexistuju. To by bylo ještě dobrý, ale stará Levorová, Alicina bába, ta mi dělala peklo. Navíc proti mně poštvávala tu malou. Alici tehdy byly tři roky a začínala brát rozum. Prostě nic pěknýho. Potřeboval jsem tam odsud vypadnout, nebo bych se zbláznil. V práci to nebyl problém, měl jsem nějakou dovolenou a mistr byl v pohodě. Poslal jsem všechny v Břasích do prdele a jelo se.“

Profa se chrčivě zasmál a odmlčel se.

Cesta vlakem proběhla bez problémů. Trochu se chlastalo a hrálo na kytaru, prostě klasika. Ráno jsme v Popradu vypadali jako vymačkaný citrony. Jinak ale fajn. Další potíže začaly teprve na nádraží železničky ve Starým Smokovci. Byl tam s náma jeden kluk, nějakej Ivo Novák. Horolezec a kanoista z Plzně. Celkem frajer. To jméno si pamatuj, hraje v tom příběhu dost velkou roli. Tak ten Ivo mi po pár metrech ve Smokovci směr hospoda říká: „Ty vole, nechci plašit, ale myslím, že ti v tom vlaku odjela kytára.“ Přestupovali jsme do jinýho vláčku na Tatranskou Lomnici, měl jet asi za hodinu a můj vzácný nástroj zatím sám vesele pokračoval směr Štrbské Pleso.

„Ježíš, já sem kokot!“ praštil jsem se do hlavy a zůstal stát, „no ty vole!“

Ivo se otočil a povídá: „No tak se vrátíme na nádraží a nějak to zařídíme, ne? Pivo tam mají taky.“ „OK, tak jdeme!“

Byl jsem celkem vyplašenej. Tu kytaru jsem si přivezl z Anglie a měl jsem k ní dost velkej citovej vztah. Navíc tady se tehdy nic takovýho nedalo sehnat ani za velký peníze, ale ty jsem nakonec stejně neměl. Řekli jsme to ostatním, který z toho měli na jednu stranu děsnou prdel, ale na druhou stranu byli vyděšený, že stráví na chatě tejden bez kytary. V tej době si to nikdo neuměl představit. Otočili jsme to zpátky na nádraží s tím, že buď nastoupíme s nima za hodinu do vlaku, nebo přijdeme na Brnčálku později.

„Tož chalani, to by nemal byť problém. Zavolám na Štrbské a oni pošlú tu gitaru späť sa strojvodcom,“ uklidnil nás bodrý výpravčí. „Dajte si tu zatiaľ pár pív!“

Tož jsme si dali. Uklidněni dobrou zprávou jsme obsadili pult na stojáka hned u okénka nádražního bufetu. Vlak za hodinu kytaru nepřivezl.

„Ajaj, kolega zabudol! Má váš nástroj v kancelárii. Budúcom vlakom určite príde.“

Uklidněni jsme zamávali kolegům odjíždějícím směrem do Lomnice a dali si třetí kelímek Tatranu. Nálada na palubě se každým pivem zlepšovala. Kytara se objevila v ruce strojvůdce pátého vlaku. Byly tři hodiny odpoledne.

Profa se začal chechtat a mezi tím ukusoval svačinu, kterou si přinesli na vrchol Kežmarského štítu.

„Ty, Davide, dolů půjdeme přes Velkou Svišťovku!“

Schválně si to představ – jít tam potmě, s batohem plným horolezeckých cajků, s kytarou a úplně na šrot. Ježíš, to byla píčovina! Zdálo se nám to v opojení jako super nápad, vzít to místo Dolinou Bielej vody přes Skalnaté pleso. Prostě pitomci.

Vyběhli jsme po modré z Lomnice furt nahoru jako kamzíci, jenomže za chvilku nás euforie opustila. Kopec to byl jako kráva. Na mezistanici Štart jsme se doplazili z posledních sil někdy v půl pátý, úplně prošitý. Tam jsme nějakým způsobem podmazali lanovkáře, který nás v rámci servisního popojíždění svezl na Skalnatý pleso. To bylo super. Zbytek jsme dali po svých. V půlce Svišťovky jsme viděli před chatou pobíhat hromadu žlutých světýlek. To už byla dávno tma a parťáci organizovali záchrannou akci. Když jsme se dobelhali na místo, museli jsme si vyslechnout spousty blbejch keců a potom jsme šli rovnou spát na půdu. Všechny lepší fleky už byly zabraný, ale nám to v té chvíli bylo úplně jedno.“

Odmlčel se.

„To jsme ještě netušili, že ta pravá paráda začne až o dva dny později. Pojď, povím ti to celé cestou dolů.“

Kapitola 2.

Vysoké Tatry, srpen 1973

Proč jsem se vracel tak rád, proč jsem se vracel tak rád,

proč jsem měl touhu se smát, proč jsem měl touhu se smát,

když cestou řekli mi, Joe, když cestou řekli mi, Joe,

ta nikdy nebude tvou, ta nikdy nebude tvou!

Že láska zmizí jak dým, to dneska proklatě vím,

jedno však musím se ptát, jedno však musím se ptát,

proč jsem se vracel tak rád, proč jsem se vracel tak rád.

Krajina posedlá tmou.

Poslední sloka skončila a v hospodě se místo hromadného zpěvu rozlehl normální šum, prošpikovaný tu a tam výbuchy opileckého smíchu. Prokop opřel kytaru do kouta lavice, lokl si už trochu zvětralého piva a zadumaně se rozhlédl kolem sebe. Osazenstvo podzemní sluje Brnčálovy chaty se skládalo z bandy zarostlých drsných týpků a několika žen, které by asi nesplňovaly svým momentálním zjevem kritéria módního salonu, ale přesto se tady staly centrem zájmu. Z toho spolku vyzařovala po krásném dni v horách dobrá nálada a uvolněnost. Většina z nich si splnila svůj denní cíl, ale hlavně se všichni vrátili živí a zdraví. To určitě stálo za oslavu.

„Hele, Láďo, vem to chvilku za mě, jo? Jdu si pro pivo.“

Prokop postrčil nástroj přes roh stolu sedícímu kolegovi a začal se soukat ven do stísněné uličky. „Jasně, Profo. Dáme nějakou veselou.“

Projel trsátkem struny a po chvilce rozmýšlení spustil.

Moje milá píše do novin, už mám dost těch jejích volovin.

Vona píše kráva do Rudýho práva, já se na ní stejně vyseru.

Vona píše kráva do Rudýho práva, já se na ní stejně vyseru.

Má milá má ráda lanýže, ať mi s nima prdel vylíže…

Zatímco celá hospoda řvala refrén oblíbené odrhovačky, Prokop se pomalu prodíral k malému baru na konci úzké kamenné místnosti. Během předchozí písničky, kterou hrál, si vzpomněl na Ilonu a přepadl ho takový ten něžný opilecký splín. Zkrátka, krajina posedlá tmou. Rozjívené euforické stavy osazenstva putyky mu najednou připadaly protivné a nemístné. Postavil sklenici na pult pokrytý poškrábaným plexisklem a unaveně se usmál na výčepního. Fero, který vypadal jako zbojník po návratu z týdenní loupežné výpravy v hlubokých lesích, si hodil utěrku přes rameno, opřel své obrovské pracky o bar a úsměv mu oplatil.

„Decká sa nám trochu rozjuchala, hej?“ pokynul plnovousem zarostlou bradou směrem k rozvášněným hostům. „Tak to má byť, tak je to správne.“

Spokojeně se podrbal mozolnatými prsty v místy prošedivělé husté hřívě. Profa přikývl.

„Čo to bude, mladý? Dáš si ešte pivo? A rum, nedáš si so mnou rum?“

„Jo, načepuj mi ještě jedno a malej rum.“

„Malý?“ zavrtěl Fero nechápavě hlavou, zatímco naléval zlatý nápoj do decáků, „niečo také tu nepoznáme!“

A bylo to. Obrovská lampa přistála před Profou.

„Tak na zdravie a krásne výstupy. Hej?“

„Hej,“ přitakal Prokop a pokusil se neúspěšně vypít smrtelnou dávku kořalky na ex. Fero, na rozdíl od něj, svůj příděl spolkl jako vůl malinu.

„Tak kde ste dnes liezli?“ zeptal se barman, když praštil prázdnou skleničkou o stůl a utřel si kníra rukávem flanelové košile.

„Dali jsme cestu na Malém Kolovém štítu. Bylo to fajn.“

„Áno, to je moc pekný kopec. Dáš si ešte raz?“ poklepal Fero na načatou láhev.

„Ne, díky, mám už dost.“

„Nie? Tvoja chyba.“

Obr se otočil k příchozímu zákazníkovi.

„Čo si praješ? Rum, dáš si rum?“

Zatímco u pultu probíhala další lihová přeháňka, posunul se Profa vedle, opřel se zády o velký dřevěný trůn, který stál na vyvýšeném stupínku, a sledoval cvrkot. Lokál tvořila kamenná nudle se stěnami ověšenými starým horolezeckým a lyžařským harampádím. Orezlé mačky a skoby, konopná lana se zlomeným cepínem, historické lyže a dobové černobílé fotografie dodávaly podzemním prostorám chaty, založené už v roce 1897, tu správnou atmosféru. Večírky československých horolezců tu odjakživa bývaly divoké, stejně jako dnes.

Malíř maloval, barva mu zhoustla.

Pane malíři, já bych si šoustla.

Jak tak maloval, štětec mu ztvrdnul,

a jak mu ztvrdnul, tak ho tam prdnul.

Vyřvával Láďa se silnou podporou celého osazenstva. Prokop se snažil trochu se vžít do bezstarostné atmosféry, ale příliš mu to nešlo. Myšlenkami neustále sklouzával ke své partnerce a také k malé Alici. Přes den dokázal na své domácí trable zapomenout, ale teď, po vypitém alkoholu, se mu ty potíže vracely jako bumerang. Napil se piva a přitom koutkem oka zahlédl Iva, jak vychází ven po schodech v doprovodu sedmnáctileté dcery jednoho ze starších lezců. Trochu mu záviděl. Uvědomoval si, že je nejvyšší čas to trápení ukončit a něco změnit. Třeba si najít nějakou normální holku? Zatím měl vždy pekelnou smůlu. V duchu si prošel všechny své známosti a zakroutil nad tím hlavou. Samý potíže. Nabízela se ještě druhá varianta, která by věc řešila. Pokusit se vzít roha, sám, bez holek. Dostat se na západ byl v sedmdesátým třetím oříšek i pro normálního občana, natož pro něj, bez pasu a pod kontrolou fízlů. Na druhou stranu, vlivné kontakty venku pořád ještě měl. Už nějakou dobu mu to vrtalo hlavou a nadával si, že to tenkrát kvůli Iloně odpískal. A byl zase u ní. „Posraná ženská,“ ulevil si. Položil nedopitý půllitr na pult za sebou a vydal se také ven na vzduch. Pivo mu přestalo chutnat.

Zima, příšerná zima. Ležela na zádech v mělkém dolíku, kde se před okamžikem probrala, a zuby jí neovladatelně drkotaly. Po chvilce se pokusila pohnout. Ztuhlé rozbité tělo odmítalo poslušnost. Převalila se alespoň na bok. Palčivá bolest jí v tom okamžiku vystřelila až někam do hlubin mozku. Hlasitě zasténala. Pomalu, velice opatrně se přizdvihla na pravé ruce, která se zdála být zdravá, a rozhlédla se kolem. Nic. Šedé stíny velkých balvanů ztrácejících se ve tmě a kromě šumění větru absolutní ticho. Znovu se zapřela pravou rukou o štěrkové podloží pod sebou a vzepřela tělo do sedu. Urputná bolest byla nesnesitelná. Do očí jí vyhrkly slzy. S vypětím všech sil se posunula k nejbližšímu většímu kameni v suťovisku a opřela se o něj zády. Levá ruka jí při tom visela bezvládně kolem těla. Zhluboka po té námaze vydechla a po chvilce strnulého odpočinku si ji začala druhou rukou opatrně prohmatávat. Pod roztrženým rukávem větrovky nahmatala lepkavou odřeninu a pár centimetrů nad zápěstím bolestivou bouli na předloktí. Ruka byla zlomená. Na medicíně sice absolvovala zatím jen první ročník, ale na stanovení diagnozy dislokované zlomeniny to stačilo.

„Sakra,“ ujelo jí nahlas. Postupně se probírala z nejhoršího šoku a začala ohledávat další škody. Zjevné byly odřeniny a pohmožděniny po celém těle. Tržná rána na prvé ruce, také nad zápěstím. Ruka ale byla jinak zdravá a bez omezení pohybu. Hlava ji sice bolela jako střep, ale jinak se kromě odřeniny na bradě zdála jako nějakým zázrakem nepoškozená. To bylo velké štěstí, uvědomovala si to dobře. Znovu se rozhlédla kolem. Tenký srpek měsíce právě nesměle vykoukl z trhliny v kupovité oblačnosti nad její hlavou a na chvíli osvítil dno údolí. Kousek od sebe zahlédla světlou linii sněhového pole, po kterém před chvílí velkou rychlostí sklouzla až sem. Otřásla se při té vzpomínce. Snažila se v matném světle najít ztracený batoh. Měla v něm láhev s vodou, jídlo, baterku a nějaké rezervní oblečení. Věci, které by se jí teď moc hodily. Než byla schopná v terénu cokoliv rozlišit, měsíc zase zmizel za temnou hradbou mraků a okolí znovu zalila temnota. Bylo to marné. Krajina posedlá tmou.

Kolik může být hodin? Hodinky byly stejně jako batoh nenávratně pryč. Dokonce si vzpomněla na bolestivé škubnutí, když se během brzdění rukama řemínek přetrhl. Jak dlouho tu mohla ležet v bezvědomí? Minuty? Nebo hodiny? Rozklepala se znovu zimou. Bylo třeba se hýbat a zabránit podchlazení. Čekat do rána nemělo cenu. Sundala si z krku šátek a zraněnou ruku si do něj zavěsila. Bylo to při pohybu o dost lepší, ale stejně jí bolestí tekly slzy. Vzepřela se na lokti o hrubý kámen a pokusila se postavit na nohy. Bolestí se málem počůrala, ale podařilo se to. Vrávoravě stála na nerovném povrchu a snažila se zorientovat. Uvědomovala si, že cestou nahoru měla zasněžené svahy Baranieho sedla po levé ruce. Otočila se tedy o sto osmdesát stupňů a kulhavou chůzí se začala potácet kamenným bludištěm. Šlo to jen velmi pomalu.

Uviděla světlo, vlastně jen světýlko. V příšerné temnotě kolem to bylo jako zjevení. Skoro se rozplakala radostí. Přinutila své tělo, zmožené a na hranici vyčerpání, k rychlejšímu postupu. Podle všeho se musela přiblížit k hraně Velké Zmrzlé doliny a světlo zářilo z chaty u Zeleného plesa, kterou v poledne tak neuváženě minula. Jak dlouho už se plouží suťovisky, se nedalo odhadnout, ale zdálo se jí to nekonečné. Minimálně desetkrát upadla a s vypětím všech sil znovu vstala. Celé tělo měla jako v ohni. Příšernou žízeň se jí podařilo zahnat, když narazila na jeden z potoků napájející Medený vodopád. Pokračovala krok za krokem vrávoravě dál, jako můra přitahovaná světlem, jako nějaký naprogramovaný robot nevnímající utrpení. Ve chvíli, kdy se snažila překonat ve tmě schovaný, vodou vymletý příkop, znovu upadla. Chvíli zůstala ležet a se zaťatými zuby rozdýchávala bolest zlomené ruky. Udělalo se jí špatně od žaludku.

„Kurva! Teď to přeci nemůžu vzdát,“ přesvědčovala sama sebe a obtížně se postavila na nohy. Přelezla haldu štěrku a s úlevou zahlédla mihotavé světýlko v údolí. Udělala s obrovským soustředěním pár neobratných kroků a znovu vzhlédla tím směrem. Světlo tam nebylo. Z hrdla se jí vydral zvířecí skřek.

„Nééé! To nééé!“

Rozplakala se.

„Pomóóóc, pomóóóc! Jsem tady, pomoc!“ začala zoufale křičet, dokud úplně neochraptěla.

Profa si utřel mokré ruce o kalhoty a pomalým krokem se vydal podél dřevěného zábradlí, lemujícího cestu od jezera směrem k terase. Chladný noční vzduch byl cítit blížícím se deštěm. Obloha se zatáhla a tma zhoustla jako krupicová kaše. Okna chaty byla jediným světlejším bodem široko daleko a vyvolávala pocit bezpečí. Po opláchnutí v ledové vodě jezera a po pár minutách, které strávil na čerstvém vzduchu, mu vše připadalo jednodušší a snadno řešitelné. Ulevilo se mu a při poryvu ledového větru, který věstil změnu počasí, se začal těšit na své kumpány v hospodě. Přidal do kroku. Nenápadné bzučení dieselového agregátu v hospodářské budově nedaleko chaty, které už nikdo nevnímal a které splývalo s poryvy větru, se najednou změnilo. Motor dvakrát zakašlal a vzápětí zmlkl. Teď teprve je ticho, uvědomil si Profa. Světla zhasla a on zůstal stát jako přikovaný na svažité stezce kousek pod chatou, která tonula v temnotě. Prudký závan větru mu zahvízdal v uších. Položil ruku na zábradlí a vyšplhal pár posledních metrů k verandě. Ze tmy před ním se vynořily siluety Iva a jeho partnerky, přicházející po chodníčku z druhé strany.

„Mašina nám zdechla. Asi je po večírku, co?“ prohlásil Ivo, drže za jednu ruku svůj nový objev a v druhé baterku.

„Jo, nejvyšší čas. Mám ji jako z praku,“ odpověděl mu Profa a oba se zasmáli.

„Ten Fero je neskutečnej magor.“

Chvilku stáli a dívali se do tmy směrem, kde spíš tušili než viděli zčeřenou hladinu Zeleného plesa. „Pomóóóc!“

Zdálo se jim to, nebo ne? Všichni tři se na sebe podívali a Ivo v marném gestu posvítil malou baterkou do tmy směrem ke stěně Kežmarského štítu.

„Pomóóóc,“ ozvalo se znovu, celkem zřetelně odněkud z obrovského otevřeného prostoru vysoko nad chatou. V tu chvíli se otevřely dveře potemnělé hospody a ven vyšlo několik podroušených pokřikujících horolezců.

„Držte hubu!“ okřikl je Profa, „někdo volá o pomoc.“

„Tak to sme v naozajstnej piči,“ konstatoval suše Fero, který se také vynořil ze dveří. Měl pravdu.

Kapitola 3.

Vysoké Tatry, srpen 1973

Začínalo pršet. Zatím jen drobounký déšť, nesený poryvy větru, zkrápěl temné údolí, kterým se vyšlapanou stezkou v husté kosodřevině prodíralo záchranné družstvo. Dvanáctičlenná skupina dostala za úkol vystoupat po řetězech kolem Medeného vodopádu na hranu Velké Zmrzlé doliny. Tam se měli rozdělit do tří čtyřčlenných skupin a pročesávat namátkově celý rozlehlý prostor směrem vzhůru. Další družstva ve stejném okamžiku stoupala i směrem k Jahňačímu štítu a Jastrabej veži. Nebylo totiž vůbec jasné, odkud se volání o pomoc, které časem sláblo až k hranici slyšitelnosti, ozývá. Odraz mezi skalními masivy byl velmi zrádný a matoucí.

Záchrannou akci plzeňských horolezců a brněnských lyžařů, kteří zde byli na soustředění, organizoval personál chaty. Když se chatárce konečně podařilo spojit s pohotovostní službou v Lomnici, zjistila, že mají rozbité terénní auto a musí počkat na příjezd náhradního ze Starého Smokovce. Horská služba může podle všeho dorazit až kolem třetí hodiny ráno.

Bylo rozhodnuto. Čekat se nebude. Fero se ještě před odchodem skupin pokusil vlámat do uzamčené skříňky Horské služby, která obsahovala záchranářský materiál, což se mu úspěšně podařilo.

Profa s podomácku vyrobenou čelovkou na hlavě pozorně sledoval terén pod sebou. Snažil se vyhnout loužím a navlhlým kořenům, které klouzaly jako namydlené. S hlavou skloněnou k zemi svižně stoupal ve stopách svého kolegy směrem k úpatí zajištěné cesty u vodopádu. Alkoholové omámení se velmi rychle vytrácelo a adrenalin začínal dělat své. Déšť sílil a přes hluk vody odrážející se od skalních výstupků nebylo slyšet vůbec nic. Skupina před ním zpomalila a shromáždila se pod začátkem krkolomného výstupu. Světýlka baterek poblikávala ve tmě a zrcadlila se v lesknoucích kapičkách vodní tříště. Museli na sebe doslova křičet.

„Nechte si rozestupy, ať si nešlapete po rukou, jasný? Tohle neuspěcháme, hlavně klid. Je to mokrý a kluzký, tak dávejte bacha. Nahoře se rozdělíme. OK?“ zavelel Láďa jako zkušený instruktor. Ostatní zamručeli na souhlas. Ivo, uznávaný nejobratnější lezec, vyrazil vzhůru po řetězech jako první.

Trvalo to už dlouho a počasí se neustále zhoršovalo. Profova čtyřčlenná skupina v improvizované rojnici bloudila v kamenném poli nalevo od stezky přesně tak, jak to dostala za úkol. Mise vypadala beznadějně. Přestože se snažili postupovat velmi tiše, pravidelně zastavovali a naslouchali všem zvukům v naději, že znovu zaslechnou volání, úspěch se nedostavil. Zvuk smluveného signálu píšťalkou v případě nalezení jinou skupinou se také neozýval. Po dvou hodinách hledání už vysoko v horní části údolí zavelel Fredy Loose, nejstarší z party, na ústup.

„Hele, chlapi, otočíme to zpátky a projedeme znovu. Myslím, že tady jsme už moc daleko. Odtud by asi dolů nic slyšet nebylo.“

Trojice jeho zmoklých a k smrti unavených parťáků pokývala hlavou.

„Držte se zase v rozestupech a dávejte bacha. Jasný?“

„Jo, jasný.“

Promáčené postavy se začaly zvolna trousit zpět kamenným bludištěm jako nějaké ztracené světlušky. Čas neúprosně dál běžel.

Prokop se snažil soustředit v první řadě na to, aby sám neupadl a nezranil se. Terén byl v tom psím počasí nepřehledný a zrádný. Jeho čelovka, vyrobená ze staré baterky a krabičky od mýdla, občas začínala stávkovat. Bylo jen otázkou času, kdy zhasne úplně. Vodu měl už všude. Nejdříve mu prosakovala jen kolem popruhů batohu a na stehnech, ale teď už ji cítil po celém těle. Ruce mu zkřehly a nabobtnaly, jako kdyby ležel dvě hodiny ve vaně, a podobně na tom byla jeho chodidla. Na každém vyvýšeném místě zastavoval a naslouchal. Kromě poryvů větru a šumění deště však nezaznamenal nic. Po své levé straně občas zahlédl světýlko dalšího člena družstva, jinak jen černočerná tma a všudypřítomné vlhko. Pohledem zkontroloval hodinky. Bylo půl třetí. Únavou už sotva pletl nohama. Připadal si v té chvíli jako kus hadru. Byl asi nejvyšší čas akci ukončit a předat profíkům z Horské služby. Riziko, že se někdo ze záchranného družstva zraní, bylo už v tu dobu zbytečně velké.

V tomto beznadějném depresivním rozpoložení zastavil u jednoho z větších potoků, který byl momentálně plný zpěněné vody z lijáku a tajícího sněhu. Hrana údolního zlomu už nebyla daleko. Intenzivní zvuk u něj vyvolal silnou potřebu močení. Přeskočil za pomoci velkého kamene rozvodněný tok, vysápal se na zvýšený břeh a přispěl do té všeobecné potopy také trochou ze svých útrob. Když si zapínal kalhoty, zaslechl to. Bylo to nezřetelné. Takové tiché zasténání. Strnul na místě a snažil se vytěsnit ostatní zvuky. Už si začínal myslet, že se mu to všechno jen zdálo, když se zakňourání ozvalo znovu. Udělal pár kroků předpokládaným směrem.

„Haló, je tu někdo? Hledáme vás. Haló!“

Ztichl a naslouchal.

„Pomoc, prosím, pomozte mi, prosím,“ ozvalo se slabě odněkud zprava.

„Už jdeme, nebojte se. Ozvěte se ještě.“

„Pomoc, tady jsem,“ znělo to jako vyčerpaný, skleslý ženský hlas.

Profa, nabitý novou energií, vytáhl rezervní plochou baterku a začal s ní mávat nad hlavou. „Všichni ke mně, mám nález!“ křičel do tmy.

Drobné dívčí tělo, schoulené v jedné z největších prohlubních v okolí, našel v podstatě čirou náhodou Ivo. Předtím se všichni snažili podle slabounkého, jen občas se ozývajícího hlasu identifikovat polohu, ale čím byli blíž, tím méně byl hlas slyšet. Odraz zvuku v terénu vykonával svá kouzla.

Teď už ji ale měli. S úlevou sestoupili do suťové jámy za velkým balvanem, která skýtala slušný úkryt před větrem, a sklonili se k tělu. Ve světle baterek se objevil bledý dívčí obličej s odřenou bradou a promodralými rty. Mokré zplihlé světlé vlasy jí visely přes čelo a oči měla zavřené. Tělo se otřásalo v záchvatech zimnice.

„Haló, jsme u vás. Můžete být už v klidu, nebojte se, už to bude dobré,“ promluvil na ni Profa. Podložil jí hlavu dlaní a mírně přizvedl. Otevřela oči, ale hned je zase přivřela, oslněna světlem z čelové lampy.

„Já, já se omlouvám,“ zašeptala.

„To nemusíš, všechno bude v pořádku. Bolí tě něco?“ přešel Profa k tykání. Zdálo se mu debilní a nepraktické v této situaci mladé ženě vykat. Jenom přikývla.

„Mám asi zlomenou ruku. Určitě mám zlomenou ruku,“ zašeptala sípavě po chvilce. „A je, a je mi hrozzná zima.“

Zuby jí během řeči neovladatelně cvakaly. Do jámy k nim seskočil Fredy.

„Jak to vypadá?“

„Nic moc, ale mluví. Můžeš chodit?“ pokračoval Prokop ve výslechu.

Dívka přikývla. I přes zranění a únavu byla moc hezká, uvědomoval si Profa. Fredy mu podal z batohu hliníkovou folii.

„Zabal ji do toho a zkus ji opatrně rozhýbat, jo?“

„Jasně.“

„Ivo?“

„Ano?“

„Odpískej to a pokuste se sem navést ostatní družstva. Budeme potřebovat výpomoc.“

„OK.“

Temným údolím se začal ozývat zvuk píšťalek oznamující úspěch akce.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Prokop. Podepřel slečně hlavu a dal jí napít sladkého čaje z termosky. „Ellen, Ellen Ocásková,“ zašeptala.

„Dobře, já jsem Prokop. Zkusíš vstát?“

Přikývla.

„Nevím, jak mi to půjde, bolí mě úplně všechno,“ kvikla.

Když se jí Profa snažil pomoci za paži, vykřikla bolestí a rozplakala se. Potom se ale přetočila na kolena a s pomocí chlapců vstala.

Když se jim za přispění dalších družstev podařilo dostat zraněnou k začátku řetězového sestupu, nastal další problém. Už dříve zjistili, že je Ellen do krve sedřená na velké části těla. Muselo ji to strašlivě bolet. Pokus navléknout ji do úvazku a připravit ke spouštění ze skalní stěny vyvolal hodně křiku a pláče. Nakonec se to ale podařilo. Během sestupu postupoval pod dívkou lezec a svítil jí pod nohy. Další vedle ní se snažil, aby se při slanění nehoupala, a pokládal jí nohy na opěrné body. Bylo to nekonečné a nebezpečné, ale nakonec se dolů k úpatí stěny dostali všichni ve zdraví. Tak trochu zázrakem. Přibližně v té chvíli dorazilo z chaty družstvo s nosítky a převzalo její transport. Nejvyšší čas.

Profa vystrčil hlavu z malého půdního okénka ve štítu chaty a dávivě zvracel. Kyselé řídké vývržky zapáchající alkoholem dopadaly s hlasitým šploucháním na zastřešený vchod pod ním. Probudil se asi před půlhodinou z těžkého opileckého spánku a bylo mu hrozně. Naštěstí ležel ve spacáku na konci řady chrápajících ožralů těsně u okna. Stačilo z něj vystrčit hlavu. Venku už bylo dávno světlo a ostrý studený vzduch mu dal pořádnou facku. Postupně si uvědomil, co všechno se v noci odehrálo. Jen závěr oslavy úspěšného pátrání, při které vypili pod dohledem zpustlého barmana celou zásobu rumu na chatě, se mu ztrácel v mlze. Ten masakr začal, když ve čtyři hodiny ráno pomohli naložit provizorně ošetřenou, ale stále krásnou studentku Ellen Ocáskovou do rozhrkaného gazíku, a netrval ani moc dlouho. Rychlá, absolutní destrukce.

Kapitola 4.

Hrádek – Rokycany, říjen 1973

Odtok sprchy byl téměř ucpaný. Špinavá nahnědlá voda stoupala Prokopovi až ke kotníkům ana zašlých, zažloutlých dlaždicích boxu utvářela zpěněnou usazeninu. Byl to hnus. Naposledy si projel pod proudem vody rukou vlasy autáhl vrzající litinový kohoutek.

„Hele, mladej, hejbni kostrou, čekáme uMegery na nádraží!“

„No jo, už jdu…“

Parťák Vasil přibouchl dveře azmizel všatně. Profa zůstal vumývárně poslední. Přistoupil kplechovému korytu, které se místo umyvadel táhlo podél celé stěny vykachlíkované místnosti, apodíval se na sebe do špinavého zrcadla. Mezi cákanci od solviny afleky zaschlé holicí pěny uviděl zašedlou, bledou tvář, která jako by patřila úplně někomu jinému. Cizí ksicht nějakého proletáře, nějaké vykořisťované oběti průmyslové revoluce vdevatenáctém století. Zavřel na chvíli oči. Od příjezdu zVysokých Tater uplynulo už přes měsíc. Měsíc neustále se opakujícího, monotónního pekla. Zvšudypřítomného pachu, směsi strojního oleje, solviny apotu znepraných montérek se mu najednou zvedl žaludek. Když oči znovu otevřel, podíval se na ruce. Vmozolech pomocného dělníka měl zažranou špínu, které se mu ani snejvětším úsilím nepodařilo nikdy úplně zbavit. Pustil vodu anabral si zmodrého kyblíku plnou hrst drsného, nevábně smradlavého mycího prostředku. Po pár minutách cídění, když měl dlaně úplně odřené avysušené, usoudil, že to nemá cenu. Omyl si ještě jednou obličej studenou vodou, utřel se do hadrového, téměř průhledného ručníku anamazal ruce indulonou.

Na otlučené skříňce všatně ho přivítal nápis, vyvedený červenou suříkovou barvou.

FÍZL

Objevil se tam hned druhý den po jeho nástupu do železárny. Nějaký dobrák stačil hned za tepla informovat nové spolupracovníky. Bylo zbytečné se tím zabývat. Prokop si oblékl prádlo, krátké kalhoty, tričko amodrou teplákovou bundu, kterou si přivezl zvojny stejně jako prošlapané zelené kecky. Hodil si na záda plátěnou tašku apřikopl nohou plechová dvířka. Skříňku nezamykal, nemělo to smysl.

Venku bylo pod mrakem, ale na začátek října docela teplo. Dlážděná ulička, vedoucí mezi halami směrem ke vchodové bráně avrátnici, zela prázdnotou. Druhá směna už dávno roztáčela kola výroby azareálu hrádeckých železáren Bílá Cerkev se ozývaly zvuky jeřábových pojezdů, cinkání železných trubek asykot unikající páry. Kakofonie zvuků těžké strojírny, která je pro nově příchozího ohlušující, ale na kterou si člověk časem zvykne apřestane ji vnímat.

„Co tak pozdě, mladej?“ zahalekal na něj strážný, naditý vuniformě Lidové milice srudou páskou na rukávu. Šklebil se vodulém obličeji jako nějaký skřet akrátké sukovité prsty měl zastrčené za koženým opaskem, obepínajícím pivní bachor. „Autobus už je dávno vprdeli,“ pokračoval výsměšným tónem.

Profa na něj nijak nereagoval azabočil do drátěné klece na jízdní kola vedle budovy vrátnice. Tam vyhledal mezi tou sbírkou sotva pojízdného šrotu svého favorita, visícího na železném háku. Přední galuska byla jako už několikrát vypuštěná.

„Ach jo,“ utrousil Profa odevzdaně avytáhl ztašky pumpičku. Zhruba za tři minuty stál iskolem upíchaček apod přísným dohledem důležitého orgánu vsouval svůj tiket do hodinového stroje.

„Tě pic, strejdo,“ zahalekal potom na zarudlého hlídače, který se tvářil, jako by spolkl citron, ašlápl do pedálů.

Kolo svištělo po silnici podél kolejí za Kamenným Újezdem asvěží podzimní vzduch proudící kolem postupně odvál všechny chmury adeprese. Profa měl poprvé od konce šichty trochu lepší náladu. Dostal ižízeň. Na rokycanské nádraží to nebylo daleko. Už zdálky viděl před vchodem do hospody mohutnou Vasilovu postavu avedle něj rozeznal téměř polovičního Frantu Čermáka.

„No to je dost, že ses obtěžoval, ty chytráku,“ vyjel na něj súsměvem Vasil aplácl ho obrovskou dlaní po zádech, až to zadunělo, „když už tam jdeš, tak nám vem ještě jedno!“

Na ex dopil polovinu svého půllitru apodal ho Prokopovi.

„Jo, amůžeš to rovnou zaplatit,“ se smíchem dodal Franta. Do odjezdu jejich vlaku zbývala ještě skoro hodina. Času dost.

Megera stála za výčepem ausmívala se. Obrovské kozy jí nadýmaly ušmudlaný bílý plášť slogem státního podniku RaJ avústech se jí blyštěl zlatý zub.

„Už jsem tě, studentíku, viděla dávno skrz vokno,“ prohodila přátelsky, „tady to máš! Ane že to těm vožerům budeš platit, chraň tě pámbů,“ pohrozila mu žertovně prstem adruhou rukou přisunula přes pozinkovaný pult tři desítky sřídkou pěnou.

„Díky, paní Mergerová, já jim to rád zaplatím, jsou na mě hodní jako na vlastního,“ podal jí desetikorunu.

„Pff,“ odfoukla hospodská, „hlavně si znich neber příklad. Podívej se, kam to dotáhli. Nechceš snad skončit jako oni, ne? Takovej chytrej kluk!“

Profa se na ni usmál: „Určitě ne. Díky amějte se.“

Žena, teď už znovu se zachmuřeným výrazem ve tváři, jen mávla rukou avěnovala se dalšímu zákazníkovi.

„Tak co kolo? Jak to frčí?“ optal se Franta, jenž Prokopovi závodního favorita sehnal přes kamaráda svého bratrance, který znal někoho vrokycanské fabrice.

„Ale jo, super, díky moc, Fando. Jede jako blázen.“

„Neděkuj. Až se mi zase rozbije to rádio, hned ti ho přinesu. Bez Svobodný Evropy bych nepřežil ani den.“

„Jo, jen si zahrávej, ty vole. Až tě někdo udá, budeš vprdeli. Víš, jak dopadnul Voříšek? Bručí,“ pustil se do něj Vasil.

„Jo, jenomže ten rozkrad půl fabriky, vyráběl ztoho doma traktor adržkoval pořád vhospodě. Kulak jeden,“ se smíchem mu odpověděl Franta azhluboka se napil.

„Kolo funguje dobře, ale zase mi někdo vypustil galdu,“ postěžoval si jen tak mimoděk Profa. „Hmm, to byl určitě ten kretén znástrojárny. Jak se jmenuje?“

„Moláček, to je hroznej čurák,“ doplnil Vasila Franta. „Nech to bejt, nedráždi ho. Je hloupej amstivej, asi ti to kolo závidí. Vyser se na něj avždycky si to nafoukni.“

„Že ti to neuhlídal Tonda „Línej“ Roučka, pevná hráz socialismu amíru?“

„Myslíš toho soudruha milicionáře, co šuká vlastní matku?“

„Jo, přesně toho mám na mysli,“ přitakal Vasil.

Všichni tři se smáli jako hovada.

„Hele, mladej, my už musíme. Tak vpondělí ráno, jo?“

„Jasný, parťáku, zdar, Fando!“

Vasil ho na rozloučenou znovu popleskal po zádech, až vněm hrklo, apotom oba zmizeli ve vchodu na perón. Profa je zamyšleně sledoval aděkoval bohu, že ty dva vHrádku potkal. Vůbec si nebyl jistý, jestli by to bez nich ve fabrice tak dlouho vydržel. Byl jim vděčný. Dopil pivo, sklenici postavil vedle ostatních na parapet okna anasedl na kolo. Měl před sebou pěkných třináct kilometrů do Břas, většinou do kopce, adoma skoro jistě další nevyhnutelný konflikt sIlonou. Zkrátka vyhlídky nic moc.

Stoupání zOseka na Březinu bolelo. Profa proti větru dupal do pedálů, co mohl, asnažil se nemyslet na to, co ho doma čeká. Bylo to ale dost těžké. Zdálo se mu, že Iloně, ale hlavně její matce Janě na něm vadí naprosto všechno. Třeba to, že jezdí do práce na kole. Úplně ji slyšel.

„Dospělej chlap, afurt se tady honí jako blázen. Děláš nám všem ostudu po celým okrese aseš furt zpocenej. Akdy už si konečně uděláš řidičák? Vždyť je ti šestadvacet!“

Nikdy si svoje připomínky neodpustila. To, že je on příčinou Ilonina, atím pádem ijejího neštěstí, mu dávala sežrat každý den. Několikrát už se rozhodl, že od nich odejde, ale bylo mu hrozně líto malé Alice. Ilona se navíc úplně zhroutila, když jí svůj záměr oznámil. Svým způsobem ho milovala aon jí to věřil.

Tohle období by se dalo nazvat „Čekání na Tonyho“ aon kTonymu neodmyslitelně patřil, nejspíš jako náhradník aspojka. Bylo to na palici. Když neodjel do Německa tehdy se Sandrou, měl odejít, jakmile se vrátil zvojny. To byl ten správný okamžik. Tehdy mu desátník Král alias King nabízel místo unich vJZD Slušovice, prý se tam chystá něco velkého aurčitě by tam ocenili jeho schopnosti. Profovi se tam ale nechtělo, stejně jako vrátit se do Prahy, kam ho lákal otec žebrající ousmíření. Ilona se navíc tehdy hodně snažila vztah udržet. Jezdila za ním pravidelně smalinkou Alicí aobčas isama. Profa si musel pokaždé vyslechnout od svých spolusloužících hodně oplzlých, uslintaných poznámek, ale chápal to. Ilon byla neskutečná samice, to se nedalo jen tak přehlédnout. Nakonec vždy zvítězila. Prokop si vzpomněl na okřídlenou Kingovu hlášku, kterou pronesl, když ji poprvé viděl stát vlehounkých žlutých letních šatech nad kolena před branou kasáren.

„Kunda proti vodě utáhne tři lodě. Hodně štěstí, kámo,“ mávl rukou aodešel do kantýny. Desátník King byl vůbec chytrej chlápek. Profa se sním seznámil vKlecanech na jaře 1971, asi tři týdny po ukončení přijímače, když byl na doporučení politruka útvaru převelen kpomocnému technickému praporu na výkopové práce.

„Bež do piči, ty kokot. To nie je žiaden zajebaný preťek. Takhle by si za chvíľku skvapal. Uhni, do piči.“

Arpád, znechucený jeho výkonem, seskočil do výkopu aodstrčil Profu stranou.

„Daj mi ten zjebaný krompáč.“

„Arp má pravdu,“ ozvalo se shora. Rokycanský Romák Lajoš Červeňák, který si vzal Prokopa po jeho nástupu kpracovní četě pod ochranu, seděl na bobku amoudře sledoval jejich pracovní úsilí. „Takhle by ses za chvilku sedřel jako čurák. Musíš pěkně pomalu, po vrstvách. Koukej na Arpiho.“ Lajoš si dal posledního práska zmarsky aobloukem cvrnkl nedopalek do bláta na dně strouhy.

„To vás vté škole neučili, co? Ty gadžo. Co ty vlastně umíš? Hovno, hej?“

Prokop se na tlustého tmavého chlapíka podíval apokrčil rameny.

„Hej. Hovno, stejně jako ty. Podej mi, Lajoš, lopatu aneser.“

Oba se zasmáli.

„Choďte do piči, jebem vas, zkurvenci,“ ozval se věčně vytočený Arpád.

„Dej si cígo anepičuj. Mladej to zatím vyhází.“

Velitel družstva podal shora zkušenému kopáči zmuchlanou krabičku cigaret aten si se zadumaným výrazem včerných očích zapálil. Prokop, ve svých třiadvaceti letech paradoxně nejstarší znich, začal vyhazovat těžkou mokrou hlínu zvýkopu. Po chvíli cítil, jak ho začínají pálit svaly na rukou atuhnout záda. Snažil se brát to jako posilování avsugerovat si, že je to pro jeho dobro. Byl fakt, že tělesná kondice mu při pravidelné manuální práci šla dost nahoru, ale shlavou to bylo oněco horší. Když si jednou přinesl na ubikaci knížku, stal se okamžitě terčem všeobecného posměchu. Druhý den vknize chybělo několik stránek. Někdo si snimi pravděpodobně vytřel prdel.

„Co se to tu děje, vojáci?“ ozvalo se za Červeňákovými zády. Lájoš se lekl tak, že málem přepadl do výkopu.

„Kurva,“ zaklel aotočil se.

„Hledám vojína Falka, je tu někde?“

Desátník včisté vycházkové uniformě sodznaky spojařů na klopě na ně shlížel ze své výšky téměř dvou metrů avypadal přísně.

„Je tam dole, vtěch sračkách,“ odpověděl mu Romák aodplivl si. Kautoritě měl zjevně negativní vztah. Dlouhán vnaleštěných polobotkách opatrně přistoupil kokraji výkopu apodíval se na dva umouněnce pod sebou.

„Vojín Prokop Falk?“