Kamil Pešťák

CO SE

DO VÁS

VEJDE

Zvenku dovnitř
a zevnitř ven?

Plzeň, 2017

text © 2017 Kamil Pešťák

cover design © 2017 Jan Košťál

typography © 2018 Milada Hartlová

edition © 2018 xxx

ISBN 978-80-907287-7-6 (EPUB)

ISBN 978-80-907287-8-3 (MOBI)

Poděkování patří celému realizačnímu týmu a Martinovi.

Díky nim kniha nezůstala v šuplíku.

Věnováno všem, kteří se přes obrovské oběti vzepřeli době a osudu, a také našim dětem, aby něco podobného nemusely zažít.

A většina lidí v Evropě, v Německu, Rakousku, Francii, Srbsku nebo Bulharsku, měla za to, že je to válka nutná a spravedlivá a že zjedná na světě mír. A hodně lidí se domnívalo, že válka oživuje v lidech ctnosti, které moderní průmyslový svět zatlačil do pozadí, lásku k vlasti, odvahu, obětavost. A chudí lidé se těšili, že pojedou vlakem, a venkované se těšili, že poznají velká města a že zatelefonují na okresní poštu a nadiktují telegram manželce, MÁM SE DOBŘE, DOUFÁM, ŽE SE MÁŠ TAKÉ DOBŘE. Generálové se těšili, že o nich bude v novinách, a lidé z národnostních menšin měli radost, že budou sdílet válku s těmi, kteří mluví bez přízvuku, a že s nimi budou zpívat pochodové zpěvy a veselé odrhovačky. A všichni si mysleli, že budou doma na vinobraní nebo nejpozději na Vánoce.

Patrik Ouředník, Europeana

Kapitola 1.

Velká Británie, Brighton, The Hangleton Manor Pub — červen 1968

Kapitola 1. Velká Británie, Brighton, The Hangleton Manor Pub — červen 1968

Tmavé dřevěné ostění tlumilo typické zvuky poloprázdné hospody a společně s měkkým osvětlením dodávalo jinak strohé kamenné místnosti útulnost a atmosféru. Hospodský Noel leštil sklenice a občas za barem obsloužil některého ze stálých hostů. Bylo pondělí a všechno kolem vyzařovalo absolutní klid. Štíhlý mladík v modrobíle pruhované košili s přerostlými tmavými vlasy, zpod kterých nesměle vykukovaly nakrátko zastřižené kotlety, seděl u malého stolku v zákoutí za barem a zamyšleně hleděl na napůl vypitou sklenici piva. Nikdo si ho moc nevšímal, přestože ho už všichni znali. Cizinec, který tady v Manor Pubu o víkendech pracoval, byl pro místní starší štamgasty trochu tajemný a zvláštní, ale nic jim do něj nebylo. Opačně to fungovalo úplně stejně. Jeho hezké rysy momentálně kazily ustarané vrásky na čele. Napil se piva, otřel si pěkně tvarovaná ústa a trochu nervozně nahmatal náprsní kapsu koženého saka, přehozeného přes opěradlo židle. Ano, byl tam. Dopis od otce, který přišel dnes ráno a který ho celý den pálil jak cejch. Věděl, že by si ho měl přečíst a odpovědět na něj, jenže se mu do toho vůbec nechtělo.

Bílou obálku, již značně pomuchlanou, vozil celý den v kapse pracovního overalu, kde čekala na otevření. Několikrát se k tomu přes den odhodlával, ale vždy to rozhodnutí odložil. V poledne, když zastavil sekačku za klubovnou West Hove Golf Clubu a svačil ve stínu personální šatny, ji dokonce natrhl. Na poslední chvilku si to rozmyslel a nechal ji ležet před sebou na otlučeném stole. Představa otcova vyčítavého tónu, vyžadujícího odpovědi na dotěrné a pitomé otázky týkající se studia i hygieny a obsahující důrazné varování před špatnou společností za každou druhou větou, v něm vyvolávala averzi. Navíc tušil, že vše bude určitě okořeněno plačtivým vylíčením návštěvy jeho matky v ústavu. Maminky mu bylo líto, ale otcovo pokrytectví ho tak znechucovalo, že se snažil celou tu věc vytěsnit. Měl už svůj život. Naprosto odlišný od toho, co bylo. Tlustou čárou jasně vymezil rozhraní a nehodlal se nikdy vracet. Jenom ten dopis ho vždy rozhodil.

Roztržitě poklepával prsty na stole vedle ušmudlané obálky a v myšlenkách sklouzl k poslední návštěvě u mámy. Nebylo to příjemné. Pobyt v ústavu a předchozí dlouhé období silného pití udělalo z té krásné ženy absolutní trosku. Ve svých čtyřiceti letech vypadala jako stařena a mentálně se projevovala asi jako šestileté dítě. Byl to hrozný zážitek. Muž se otřásl a znovu zvedl sklenici piva. „Už nikdy víc,“ zamručel si pro sebe, když si dal loka, „otec ať si trhne. Nikdo mě odsud nedostane.“ Z myšlenek na budoucí domov v Anglii, nejlépe sdílený s Taniou Crosbyovou, dcerou správce hřiště West Hove, ho vyrušil zvuk otevíraných dveří. Bezmyšlenkovitě položil sklenici přímo na špinavě bílou obálku. Toho chlápka už jsem někde viděl, projelo mu hlavou, když pozoroval muže, který vstoupil do lokálu. Ten se zastavil kousek od baru, kývnutím pozdravil Noela, a když si zvykl na tlumené světlo uvnitř, rozhlédl se pátravě kolem. Jejich pohledy se setkaly. Muž, zřejmě něco po čtyřicítce, statné sportovní postavy, s lehce prošedivělým krátkým sestřihem a úsměvem v ocelově šedých očích vykročil směrem k jeho stolu.

Všiml si toho mladíka již dopoledne na hřišti, když se připravoval k odpalu na dvojce. Projížděl kolem a ohleduplně zastavil sekačku. Později ho také zahlédl oknem prosklené verandy golf housu. Teď, když tu seděl v hospodě, mu připadal mladší. Věděl, že je mu něco přes dvacet, ale nevypadal na to. Možná to bylo tou podobou. Ne, nepodobal se otci, spíš babičce Marii. Hlavně ty oči a ústa. Vykročil k jeho stolu.

„Pan Falk? Mohl bych si na chvilku přisednout?“

Mladík s tázavým pohledem přikývl.

„Dobrý den, mé jméno je Pilgrim, Nicolas Pilgrim,“ napřáhl k němu ruku, „přátelé mi říkají Nick.“

„Já jsem Prokop Falk,“ představil se poněkud zmateně mladší muž, a když vyprostil svoji ruku z drtivého sevření, znovu usedl na židli.

„Chtěl bych se omluvit, že jsem vás takhle přepadl,“ nenechal ho příchozí dlouho čekat. „Dozvěděl jsem se v klubu, že tu pravděpodobně budete. Vždy se mi tady v hospodě moc líbilo, a tak jsem si řekl, že si zaskočím na jedno pivo. Po hře mám na ně pokaždé náramnou chuť.“

Mladík kývl a bylo vidět, že čeká, co bude dál. Mlčel.

„Abych se přiznal, zajímáte mě. Řekli mi, že jste z Československa, je to tak?“

Mladík konečně promluvil: „Ano, narodil jsem se v Praze, ale tady jsem už tři roky. Pokoušel jsem se studovat, ale nedopadlo to.“ Jeho angličtina byla až na těžko rozeznatelný přízvuk výborná.

„Čím jste se zabýval?“

„Matematika a fyzika, ztracené dva roky,“ mávl rukou, jako by odháněl nějakou havěť od stolu.

„Nešlo to?“

„To ani ne, ale nejsem studijní typ. Trávit celé dny biflováním a vysedáváním v posluchárnách, jen abyste ukojil otcovy ambice a očekávání? Ne, to ne. Raději dělám venku,“ ukázal rukou směrem k oknu, opřel si pohodlně záda a zvedl sklenici. Vypadal, že je sám překvapený svou otevřeností.

„Cheers!“ Nicolas také pozvedl pivo, které mu Noel právě přinesl. „Víte, po válce jsem pracoval chvíli v Praze a mám tam jisté vazby. Dokonce umím česky,“ doplnil s lišáckým úsměvem.

„Opravdu?“ Prokopa to znatelně překvapilo.

„Ano,“ přešel Pilgrim do češtiny, „setkal jsem se v Praze s vaším jménem. Falk. Moc jich tam není, že? Otec byl voják?“

Hoch na něj hleděl s narůstajícím zájmem. „Spíš taková kancelářská krysa, pochybuji, že někdy držel zbraň v ruce. Dal se na politiku. Soudruh.“ Bylo vidět jeho znechucení.

„Nemáte ho rád?“

„Nikdo ho nemá rád.“ Téma ho přestalo bavit.

„To je od něj?“ zkusil to ještě jednou Nick a ukázal na obálku na stole.

Jenom otráveně kývl hlavou a díval se směrem ke dveřím.

„Čekáte někoho?“

„Hmm, přítelkyni, máme jet do biografu.“

„Aha, doufám, že vás moc neobtěžuji, ale byl jsem hrozně zvědavý. Mladé muže z Čech tu nepotkávám každý den.“ Nicolas se přátelsky usmíval.

„Ne, nevadí mi to. Česky už jsem dlouho nemluvil.“ Mladík trochu roztál. „I když už to asi nebudu moc potřebovat. Nehodlám se tam vracet.“ V jeho odmítavém pohledu byl cítit vzdor.

„Možná je to trochu škoda, ne? Je to krásná země a narodil jste se tam.“

Prokop jen pokrčil rameny.

„Snad byste si mohl zítra ten jazyk trochu procvičit. Budu mít v klubu pár přátel. Několik i z Československa. Veteráni, víte?“

„Do klubovny personál nesmí.“

„Nebojte se, přijďte. Jste pozvaný, zařídím to.“

Do lokálu vešlo trochu oplácané pihovaté děvče v zelených minišatech s narezlými vlasy v pevném drdolu.

Prokop se rychle zvedl: „Už musím.“

„Hezké děvče! Vezměte ji zítra s sebou, počítám s vámi.“

„To asi nepůjde, ale já se pokusím přijít. Na shledanou, pane Pilgrime.“

„Užijte si biograf. Zítra. Těším se.“ Nicolas doprovodil dvojici pohledem ze dveří a osaměl se sklenicí tmavého piva a ušmudlanou obálkou s kroužky od půllitru. To vypadá nadějně, pomyslel si. Napil se a prsty poklepal na vlhký papír. Měl sto chutí dopis otevřít. Stěží se ovládl. Tolik let Karla neviděl! Vzpomínal. Byly časy, kdy Karla Falka měli někteří lidé rádi. Určitě otec a maminka. Teď už je to možná jinak, ale tehdy? Nick přivřel oči. Všechno to vlastně začalo v Dolomitech. Tenkrát za první války. Kolikrát to slyšel doma vyprávět?

Kapitola 2.

Dolomity, masiv Marmoláda — prosinec1916

Kapitola 2. Dolomity, masiv Marmoláda — prosinec1916

Vbaráku bylo chladno aúplná tma. Oddychování spících vojáků narušovalo občasné zakašlání azamumlání ze sna. Nadporučík Karl Ludwig Falk se neklidně vrtěl na své pryčně. Naslouchal prudkému dešti, který už od večera zběsile bušil do střechy ubikace, zníž museli odklidit oblevou ztěžklý sníh. Nekonečný koncert kapek ho znervózňoval apřes obrovskou únavu mu nedovolil usnout. Vyčítal si, že nedokázal sestoupit až do údolí ke své jednotce. Večer po té šílené akci uvízl tady, vkolonii Gran Poz. Bylo to kvzteku. Provizorně ho ubytovali společně soddílem císařských střelců, protože vdůstojnickém baráku už nebylo místo. Tohle ale Karlu Ludwigovi nijak nevadilo. Byl zvyklý na daleko horší podmínky ajako člen speciální horolezecké jednotky horských vůdců spal se svými muži běžně. Navíc šlo jen ojednu noc.

Převrátil se znovu na druhý bok azabolelo ho celé tělo. Kdyby tak alespoň přestalo pršet, pomyslel si. Vduchu si představoval, co udělá celonoční déšť stou obrovskou mnohametrovou vrstvou čerstvého sněhu na hřebenech Marmolády. Sakra nebezpečná situace! Izítřejší sestup do Passo Fedaia to zkomplikuje. Vdobrých podmínkách by ráno obul lyže aza pár chvil by byl dole. Vdešti atěžkém mokrém sněhu to nebude nic příjemného. Nemohl se dočkat, až bude pryč. Vracel se sám zneúspěšné mise, ve které ztratil dva ze svých nejlepších lidí, anečekaně ještě vzácného přítele. Snažil se ty myšlenky zaplašit, byl ve válce aválka byla taková. Ty tváře se ale ztemného příšeří vlhkého kasárenského přístřešku vynořovaly znovu aznovu. Vhlavě se neustále vracel zpět. Zpět oty tři osudné dny.

Seděli namačkaní na dně nízké dřevěné bedýnky, která společně sjednoduchou kovovou konstrukcí advěma kladkami představovala kabinu dopravní lanovky. Na jejich uniformách se cestou zúdolí usazovala silná vrstva čerstvého sněhu. Kromě prudce padajících vloček nebylo vůbec nic vidět. Karl Ludwig se vyklonil nad temnou hlubinu. Mrazivý poryv mu zahnal tu bílou spoušť za límec. Otřásl se chladem.

„Perfektní podmínky pro akci,“ prohodil hlasitě ke svému kolegovi. Poddůstojník Johann Würth jenom přikývl. Jeho zarostlý obličej, masírovaný divokým povětřím, tak tak zahlédl. Nejmladší člen průzkumného družstva horských myslivců, Albert Landentinger, se vysmrkal za okraj bednění.

„Jo, je vidět úplný prd, světlomety jim budou kničemu.“ Sotva překřičel vichřici. Posádka plošiny znovu zmlkla. Chatrná krabice, ne nepodobná většímu šuplíku, se divoce pohupovala, vlečena tažným lanem černobílým pustým prostorem. Karl Ludwig si uvědomil, že by měl mít strach. Necítil nic. Jeho vnímání nebezpečí se za poslední rok naprosto změnilo. Hrůzné zážitky, které měl za sebou, jeho práh strachu posunuly jinam. Zasraná válka!

Netrvalo dlouho akakofonií zvuků stoupající lanovky avětru proniklo zprvu nenápadné povrzávání navijáku horní stanice. Ještě kousek! Tmavý stín skalního ostrohu, ve kterém byla celá lanovka ukotvena, se zjevil ze tmy jako příď nějaké obří lodi. Přistání bylo poněkud prudké. Zvuk motoru utichl.

„Nazdar, chlapi,“ pozdravil je strojník. „Nadporučíku,“ naznačil zasalutování Karlu Ludwigovi, „jděte se dovnitř ohřát. Kapitán Horvát už na vás čeká.“

Stoupali po uzoučké stezce, vysekané vledovci na úpatí skalního masivu. Cesta byla zajištěna fixním lanem, ale přesto byl pohyb sbatohem plným výstroje azbraní přes rameno obtížný. Do velitelství pozice „D“ na Sasso dele Dodici zbýval jen kousek. Do místa, kde dnes začne jejich úkol, však budou muset vystoupat ještě devět set výškových metrů. Bude to těžké, ale tím to jenom začne, uvědomoval si Karl Ludwig. Lepší na to nemyslet. Touhle dobou už by mělo svítat. Na chvilku zastavil. Zdálo, se že tma trochu řídne. Za sebou uslyšel těžké okované boty vrzající na chodníčku. Podíval se vpřed. Krystalky ledu asněhové vločky hnané prudkým větrem mu vrazily do tváře. Oslepily ho. Sklonil hlavu aznovu vyrazil vzhůru. Trvalo to ještě dalších pět minut, než se vbezprostřední blízkosti před nimi zjevil vzávětří skalního útvaru tmavý vchod do kaverny. Převis, pod kterým ve skále vystříleli díru, byl obedněn prkny aprovizorní dveře zakrýval závěs zceltoviny. Ze stínu stěny se vynořila postava strážného.

„Dobré ráno, nadporučíku,“ zasalutoval. „Pojďte dovnitř, máme pro vás snídani,“ křičel na ně, aby přehlušil kvílení sněhové bouře.

Ticho narušoval jen zvuk dechu stoupajících mužů askřípot bagančat. Pomalu postupovali za průvodcem, který vkontrolních bodech průběžně sledoval pohyb ledových vrstev. Nejdříve prošli spletí chodeb apodzemních ubikací, vystřílených avykutaných přímo vmase ledovce, později se tunel zúžil asleduje sklon svahu, stoupal pod povrchem stále výš avýše. Štola označená vklíčových místech lampičkami vypadala až pohádkově tajemně. Odlesky vzáři blikajících světýlek jim mihotavě osvětlovaly cestu. Ledový strop chodby byl občas tak tenký, že vlétě dolů prosvítalo denní světlo, ale momentálně nad nimi byla mnohametrová bílá vrstva. Vúsecích, kde budovatelé využili přirozených ledovcových trhlin, se nad nimi otevřelo šedé oblačné nebe, ze kterého se nepřetržitě sypal sníh jako zroztržené peřiny. Podzemní cesta nebrala konce. Zastavovali pravidelně. Ve výšce přes 2 800 metrů nad mořem byl výstup splnou zátěží nesmírně namáhavý, navíc nebylo kam spěchat. Podle rozkazu velení aposledních instrukcí kapitána Horváta měli postup kpředsunutým italským pozicím zahájit až pozdě odpoledne. Kdosažení kóty „S“, která se nacházela něco málo přes 3 000 metrů nad mořem, jim zbývala jen asi hodina cesty. Vplánu bylo využít silného sněžení anastupující tmy kpřekvapivému útoku na první stanoviště obsazené nepřítelem. Byl to zoufalý plán. Karlu Ludwigovi bylo jasné, že už jen přelezení hřebene ve tmě atakovém marastu bude nelidský výkon. Svým způsobem ho ale celá tahle záležitost lákala. Byla to výzva. Vybral si ktomu nejlepší dobrovolníky, naprosto spolehlivé avýkonné. Seděli na bobku ve výklenku vytesaném do boku chodby akouřili. Plošina neměla víc než dva krát tři metry asloužila jako výhybka při vynášení proviantu astřeliva. Podíval se znovu do jejich tváří. Vodrazu neklidného plamínku svítilny vypadaly sinale jako neživotné voskové odlitky.

„Jdeme, chlapi!“ Zamáčkl pohorkou nedopalek anasoukal se do popruhů batohu. „Čas letí. Jste vpořádku?“ Kývnutí, zachrchlání azvuk dopadajícího plivance. Malá kolona vedená zkušeným ženistou, jedním zbudovatelů aznalců tohoto úchvatného podzemního díla, se dala znovu do pohybu.

Ústí tunelu na hřebenu mezi kótami 3165 a3065 nad štěrbinou Fessurascharte, označovanou jako pozice „S“, připomínalo vstup do pekla. Poslední rakousko-uherskou baštu na hřebenové frontě Marmolády obklopovala bílá smršť. Nárazový vítr hnal vrstvu prachového sněhu aledových úlomků tak prudce, že nebylo vidět na zem. Řev větru vojáky naprosto ohlušoval. Nesměle vykukovali zpoza zástěny směrem, kde tušili svůj cíl, hřeben Serauta obsazený Italy.

Johann se přiklonil až těsně ke Karlovu uchu. „Tady chcípneme,“ zařval. Vjeho tváři se vtu chvíli objevil křivý sarkastický úsměv. Od té doby, co po epidemii tyfu pochoval manželku aobě děti, se takhle vysmíval smrti při každé vhodné příležitosti. Zatím si na něj neudělala čas.

Stáhli se dovnitř. Muži zpatroly uvchodu se snimi podělili ocigarety. Uvnitř ledové sluje byla stabilní teplota atéměř ticho. Žvýkali kus špeku aztvrdlý krajíček ne zrovna chutného chleba. Vpomuchlaném plecháči koloval teplý čaj, který jim uvařila hlídka. Mlčeli. Podmínky tady na hoře překonávaly všechny jejich představy. Karl Ludwig si uvědomoval, že pokus opřechod se vtomto počasí téměř rovná sebevraždě. Musel se ale rozhodnout. Prohlížel si znovu své partnery. Johann byl smířený se vším. Zubatá na něj nečinila žádný dojem. Držel mezi prsty malinký nedopalek acivěl do bílé stěny před sebou, zatímco Albert vyprávěl nějaký vtip strážnému. Jeho osmnáctiletá bezstarostnost byla zarážející. Neskutečně fyzicky schopný horal byl Karlu Ludwigovi naprosto oddaný aojeho rozhodnutích nikdy nediskutoval. Takový silný, jednoduchý živočich. Občas se zdálo, že pro válku vhorách byl zrozen. Sakra, co stím? Nejvyšší čas se rozhodnout.

„Půjdeme.“ Jeden ze strážných se na něj podíval jako na blázna. „Přesuneme se do ,S‘ achvíli počkáme. Máme přibližně dvě hodiny kdobru.“ Rozsudek byl odložen.

Poslední kontrola materiálu avýzbroje proběhla úspěšně atrojice průzkumníků se oblékala. Opustit relativně teplý abezpečný úkryt se nikomu moc nechtělo, ale čas se chýlil. Zhruba před půlhodinou jim hlídka nahlásila, že se vítr malinko zklidnil. Karl Ludwig se rozhodl. Rozloučili se sposádkou kaverny akřivolakou uličkou, vykopanou vhlubokém sněhu až do výše hlavy, se vydali směrem kpřední linii. Zákop, příčně vykutaný vledu úzkým hřebenem až trhlině na okraji kolmé jižní stěny hory, byl před nástupem zimy doslova omotán ostnatým drátem. Teď se ale vše ztratilo pod obří závějí. Zákopníci jen stěží udržovali opevnění vprovozuschopném stavu. Viditelnost byla ipřes den minimální, aprávě na to spoléhal jeho plán. Za normálních podmínek hlídala vnoci neprostupnost hřebenu na italskou stranu dvojice silných reflektorů. Ty brouzdaly plochou ledovce sem atam asvému dělostřelectvu akulometným postavením neomylně nasvěcovaly jakýkoliv pohyblivý bod.

Dnes panovala temnota. Bylo pět hodin odpoledne. Vzávětří hlubokého okopu vrozsedlině těsně ujižní stěny se navázali na lano. Sopakovačkou Mannlicher přehozenou přes batoh ascepínem vruce se Karl Ludwig jako první vydrápal po stupních vytesaných vupěchovaném sněhu. Ostatní ho pomalu následovali. Leželi na břiše vedle sebe hlavami ksobě asnažili se překřičet svištění větru.

„Jdu první, až budu mít dost, vystřídáme se. Držte se, chlapi!“ Karl Ludwig poplácal oba své partnery po rukou azakryl si ústa šátkem. Při prvním pokusu oposunutí se mu nohy zabořily až po pás do prachové pokrývky. Za pomoci cepínu posunul těžiště, vyprostil pravou nohu asnesmírným úsilím ji posunul omalý kousek vpřed. Totéž opakoval po dvou vydechnutích sdruhou končetinou. Krok za krokem, dokola celou hodinu. Posunuli se asi odvacet metrů. Vedení družstva převzal Albert. Mírně klesajícím terénem kopírujícím hranu jižní stěny se posouvali jako nějací podivní šneci, obalení bílou slupkou. Každý metr postupu je stál nesmírné úsilí. Po třech hodinách práce vytušil Johann, který byl momentálně na čele skupiny, vprudké vánici šedý stín první skalní věžičky. Další lemovaly pokračující hřeben jako ocas draka. Sklon svahu se změnil apři každém jeho kroku odjížděla směrem dolů malá lavinka. Namířil si to vzhůru apo chvilce neskutečné dřiny na úpatí stěny vykopal malou plošinu. Byl čas kodpočinku.

„Budeme muset nastoupit do stěny. Tady vtom sklonu už traverzovat nejde.“ Johann křičel, ale znovu sílící vítr mu utrhoval slova od úst. Karl Ludwig pokývl arukou svírající elektrickou svítilnu, kterou na chvilku výjimečně použil, naznačil kvýraznému vertikálním zářezu kousek od jejich útočiště.

„Tudy to snad půjde,“ přiklonil hlavu ke svým kolegům, kteří se natěsnáni krčili na miniaturní římse, „nemůžeme být od jejich hlídky daleko.“ Ve skutečnosti si nebyl vůbec jistý. Během strastiplného hmoždění vbílé tmě vpodstatě ztratil ojejich pozici přehled. Jediné, co bylo jisté, byl správný směr, ale vzdálenost si netroufal odhadovat. Až narazí na předsunutou italskou stráž, bude to překvapení pro všechny. „Musíme postupovat opatrně, snad je objevíme dříve.“ Pořád vto doufal. „Vyrazíme.“

„Můžu jít první?“ přihlásil se Albert.

Karlu Ludwigovi začala být hrozná zima anejraději by sám zahájil výstup, ale věděl, že na skále je mladší spolubojovník ohodně lepší. Přikývl: „Ale dávej bacha, jasný?“

Chlapec si už vté chvíli upevňoval na batohu cepín. Poté zatočil několikrát pažemi, aby prokrvil zmrzlé prsty, avydal se podél úpatí knedalekému zářezu. Johann ho jistil, sám přivázán ke stanovišti, které během přestávky vybudovali pomocí dvou skob. Sněžení jako na potvoru znovu zesílilo, atak se jim prvolezec po několika krocích ztratil zdohledu.

„Sakra, to je ale počasí,“ zanadával si Karl Ludwig. Přitom moc dobře věděl, že za lepší viditelnosti by jejich akce vůbec neměla šanci na úspěch. Už po pár metrech by je ulovil italský světlomet adávky rachotícího kulometu by je zahnaly zpět do vlastních pozic. Pokud by měli štěstí. Lano, ztuhlé silným mrazem, se odvíjelo zJohannových rukou vcelkem pravidelných intervalech. Albert byl opravdu dobrý ave vynikající formě. Přesto mu trval výstup dlouho. Karl Ludwig dělal, co mohl, aby se zahřál, ale začínal se pomalu třást po celém těle. Na malinkém prostoru vykopané plošiny nebylo pro nějaký pohyb místo.

Lano se zastavilo na delší dobu. Že by? Ano, dvojí zaškubání. Je zajištěno. Domlouvat se křikem nemělo vůbec cenu. Johann ukázal bradou aKarl Ludwig vyrazil knástupu. První kroky vkolmém terénu byly značně nejisté. Ztuhlé tělo se odmítalo rozhýbat. Zmrzlýma rukama nahmatával aočišťoval již znovu zapadané chyty astupy aposunoval se jako podivný pavouk směrem vzhůru. Po několika metrech mohl použít ve zúženém místě rozpor nohou. Na chvíli zastavil, aby si odpočinul. Zahřál se, ale ruce měl zmrzlé, že je téměř necítil. Pokusil se je prokrvit kroužením. Možnost omrzlin byla značná. Snažil se na to nemyslet. Podíval se dolů. Temná hlubina vbílém přívalu. Po chvilce pokusů se mu podařilo přesunout pušku, která mu vsevřeném komínu překážela, do jiné polohy. Zatahal za lano apokračoval ve výstupu. Ještě několik metrů zářezem apotom po mírně stoupající římse směrem doprava. Následoval krátký výšvih na plochý boční hřebínek. Nápor větru ho málem srazil zpět. Musel se ve směru lana plazit po břiše. Alberta našel schovaného za velkým balvanem, kolem kterého omotáním lana vytvořil jištění. Kývnutím se přivítali. Během další hodiny se ocitli vzávětří kamene všichni tři.

Na mírně klesajícím hřebenu se jejich postup nijak nezrychlil. Vtemnotě na ně na každém kroku číhaly neskutečné sněhové útvary vymodelované větrem aterén byl absolutně nečitelný. Hrozilo také utržení převěje apádu do kolmé jižní stěny hory. Téměř neustále se po kolenou opatrně posunovali východním směrem kitalským pozicím. Šedý útes, vystupující zterénu jako nějaký zub, zaregistrovali, až když byl téměř na dosah. Ano, to musí být ono, proběhlo Karlu Ludwigovi hlavou. Shromáždili se shlavami těsně usebe na úpatí skalky. Pravděpodobnost, že by je patrolující voják mohl slyšet, byla vyloučená, ale opatrnost byla na místě. To, že se dokázali bez úhony dostat až sem, byl téměř zázrak. Dvacet minut po půlnoci, ajejich mise nebyla zdaleka ukonce.

Centimetr po centimetru se poddůstojník Johann Würth posunoval rozeklaným terénem pod předsunutou italskou pozicí, okteré věděli zleteckého průzkumu. Dole na úpatí skalní věžičky zanechal všechnu zátěž kromě ručního granátu apistole M7 Roth. Obojí měl schované pod vrstvou oblečení, aby předešel zamrznutí. Vítr spolehlivě překrýval tlumené zvuky jeho pohybu. Nedokázal přesně odhadnout pozici patroly, ale věřil, že až se kní přiblíží, zareaguje včas. Před sebou měl krátký skalní stupeň, který se nikudy nedal obejít. Vítr na chvilku polevil, atak ticho narušoval jen jeho vlastní dech. Strnul vpřikrčené pozici anaslouchal. Stačila jen chvilka klidu ana ramenou se mu začala hromadit vrstva sněhu. Neslyšel nic.

Poryv větru znovu udeřil. Kvílivý zvuk rozčísl temnotu ado očí mu přilétla sprška ledové tříště. Pomalu vysunul hlavu přes okraj stěnky. Ve tmě před sebou spíše tušil než viděl šedý stín. Kromě sněhu hnaného vichřicí se nic nehýbalo. Nahmatal spolehlivý úchyt, akdyž našel oporu pro nohy, vytáhl tělo pomalu na římsu. Po břiše se potom plazil po vyfoukaném tuhém povrchu dál. Teprve na vzdálenost necelých dvou metrů si byl jistý. Italové vybudovali předsunuté opevnění zvolných balvanů apytlů naplněných sutí. To vše bylo nyní spojeno ledovou krustou. Vzávětří primitivního hnízda se vytvářely velké sněhové závěje ahlaveň kulometu, která čněla ze zvýšené zídky, byla přikryta zmrzlou celtovinou. Johann znovu ležel několik minut bez sebemenšího pohybu apostupně mizel pod bílou pokrývkou. Nic. Uvnitř stanoviště se nehnula ani myš. Pomalu se posunul až těsně pod obranný val. Vzáňadří nahmatal zbraň aznovu znehybněl. Je možné, že se posádka stáhla kvůli počasí, proběhlo mu hlavou. Ztakovéto bezprostřední vzdálenosti by pravděpodobně vmezerách mezi poryvy zaslechl útržky hovoru nebo nějaké zvuky.

Využil obzvlášť silného kvílení větru avysunul hlavu na úroveň střílny. Neviděl nic. Tma. Ani záblesk výstroje ve světle lampičky nebo žhavík cigarety. Nic. Poslouchal nehybně přímo pod vyčnívající zbraní. Začínala mu být hrozná zima, ale netroufl si pohnout se. Šílenství vichřice na pár okamžiků polevilo. Nastražil uši. Nic. Nikdo tam není. Stáhl se apo břiše se plížil nerovným úpatím předprsně. Před ním se ze tmy vynořila obrovská sněhová návěj, která dosahovala až ke koruně obranného postavení. Určitě to tu opustili. Začal se plazit po ztuhlém sněhu vzhůru. Zastavil se až shlavou na úrovni posledního pytle se štěrkem. Připravil si kpoužití krátkou zbraň avystrčil přes pažení čepici, nastraženou na špičce bajonetu. Nic. Vysunul hlavu. Malé opevněné hnízdo bylo téměř do půlky zaváté sněhem. Bylo jasné, že oodhrabávání se už pár hodin nikdo nestaral. Johann si sulehčením oddychl. Přesunul své tělo dovnitř atlumeně rozsvítil svítilnu. Jediné zázemí, které postavení skýtalo, tvořil celtový přístřešek natažený mezi skalními výčnělky akamennou zídkou, nyní téměř zhroucený pod sněhovým příkrovem. Nakoukl do něj srukou připravenou kvýstřelu azůstal stát jako opařený.

První bílý poprašek napadl voblasti Dolomit již vsrpnu 1916. Kúdivu všech zůstal ležet. Spřicházejícím válečným podzimem se nejdříve ve vyšších polohách, později ivúdolích začalo hromadit obrovské množství sněhu. Zima byla opravdu krutá avedení bojů vtěchto podmínkách neskutečně obtížné. Téměř nepřetržité srážky narušovaly možnost zásobování, provoz lanovek, střídání stráží acelého provozu válečné mašinerie. Lavinová situace během zimy udržovala všechny zúčastněné vneustálém stresu astrachu. Ztráty na životech způsobené živly převyšovaly ztráty vboji. Přes obrovské útrapy ani jedna strana konfliktu nehodlala ustoupit. Nezbylo než se uchylovat knaprosto zoufalým akcím.

Vokamžiku, kdy Karl Ludwig se svými spolubojovníky opustili pozici „S“, bylo venku něco málo přes dvacet stupňů pod nulou. Teď po půlnoci, když se krčil těsně přitisknutý kAlbertovi vmělkém záhrabu na úpatí vápencového útesu, se ještě ochladilo. Snažil se odpočívat, ale bránil se spánku, který by znamenal jistou smrt. Naslouchal zvukům neustále řádící vichřice. Johann už by podle všeho měl být někde nahoře apřípadné výbuchy granátů či střelbu by vokamžicích, kdy nápory větru polevily, určitě zaslechl. Zatím nic. To bylo dobré znamení. Obránci neměli oprůzkumníkovi usvé pozice ani páru. Doba čekání se táhla azima začínala být nesnesitelná.

„Něco se mu muselo stát. Pojďme za ním!“ pronesl Albert asnažil se rozetřít si nos, který přestával cítit.

„Ještě ne. Ještě mu dáme deset minut.“ Oba věděli, že se musí začít hýbat, jinak je mráz zabije. Silná vrstva sněhu, která každou chvíli přibývala na jejich tělech, by je tady, uprostřed divoké, černobílé, pusté nicoty pohřbila během několika minut. „Vyrazíme,“ rozhodl se Karl Ludwig, „snad Johanna potkáme. Opatrně, jasné?“

Albert jenom přikývl asnažil se rozhýbat ztuhlé tělo. Za chvíli už pomalu postupovali po dávno zmizelých stopách. Jasný aostrý hlas píšťalky pronikl burácením větru. Nemohlo to být daleko.

Karl Ludwig rozpoznal známý signál. „Je to tam čisté. Jdeme!“ Přestali se zabývat bezpečností arychle postupovali rozeklanými skalisky vzhůru. Trvalo jen pár minut, než těsně před sebou zahlédli ledem obalené opevnění pozice.

Andrea Conti, spolužák zvídeňské lesnické školy ačlověk, který Karla Ludwiga poprvé přivedl sem, do těchto nádherných akrutých hor. První dolomitský spolulezec apřítel nejvěrnější. Odvážný muž seděl nyní vceltovém přístřešku opřený oskalní stěnu, bledou tvář omrzlou ledovými krystaly. Vypadal, že spí. Na klíně choval hlavu svého již zřejmě dříve zemřelého kamaráda, kterého vposlední chvilce přikryl vlastním kabátem. Mrazivé adojemné sousoší, obklopené poházenou výstrojí anavátým sněhem. Karl Ludwig plakal. Zpočátku si nebyl jistý totožností zemřelého, ale vojenská knížka dala jeho tušení zapravdu. Johann sAlbertem posedávali na bobku schovaní za předprsní amlčky čekali. Čas rychle utíkal abylo třeba se rozhodnout odalším postupu. Bouře měla vnejbližších hodinách kulminovat akobsazení pozice posilami nezbývalo moc času. Podle meteorologů měla vdalších čtyřiadvaceti hodinách přijít změna počasí.

Konečně Karl Ludwig vylezl ze stanu. „Ten druhý onemocněl anikdo je nepřišel vystřídat.“ Podal Johannovi popsaný list, dopis na rozloučenou.

„Hmm,“ zamručel poddůstojník pod vousy, které vypadaly jako ledová krápníková jeskyně, apředal papír dál.

„Pohřbím je sám, zatím do sněhu. Najedli jste se?“

Oba přikývli.

„Tak vyrazte. Do zítřejšího večera tu musí být posádka. Dobře zajistěte fixní lana. Máte nějaké otázky?“ Karl Ludwig autoritativním tónem zakrýval své dojetí. Rozuměli mu. Rychle se objali aza okamžik už mu obě nemotorné postavy zmizely ve tmě za opevněním. Bylo to naposledy, co ty dva viděl.

Na střechu baráku dopadaly další miliony kapek avneúprosném rytmu odpočítávaly vteřiny nekonečné noci. Karl Ludwig se znovu převalil na druhý bok. Několikrát již téměř upadl do spánku, ale výjevy zposledních dnů mu natolik pocuchaly nervy, že se nedokázal úplně uvolnit. Na hraně vědomí sebou vždy škubl ajeho mysl se naplnila hrůzou.

Znovu aznovu ukládal ztuhlá těla do mělkého hrobu, který vyhrabal italskou lopatkou vnafoukaném sněhu za opevněním. Znovu prožíval neměřitelnou dobu čekání uprostřed zběsilých přívalů sněhu akvílení větru. Zpočátku sledoval ubíhající čas na přívěskových hodinkách po otci, které celou válku opatroval jako oko vhlavě, asnažil se udržovat zahřátý nekonečným uklízením nové bílé záplavy. Vduchu také zkoušel odhadnout rychlost postupu posil. Později, když bledý přísvit naznačoval denní světlo, zvítězila únava azvolna upadl do ospalé letargie. Dobře věděl, že pokud usne, zemře, ale čím déle to všechno trvalo, tím odevzdaněji propadal záplavě nicoty.

Posadil se na pryčně. Vyburcoval ho nejistý pocit někde vzadu vhlavě. Milosrdný spánek nepřišel, navíc mu vnitřní neklid rozblikal pomyslnou červenou kontrolku, stejně jako před dvěma dny na hřebenu Serauta. Vokamžiku, kdy ho únava amráz již ukolíbaly do smrtelného objetí, ho najednou vyburcoval podobný pocit.

Sobtížemi otevřel oči aokamžitě mu došlo, že situace se změnila. Vítr zvadl, jako by mu došel dech, auž jen drobné vločky se zvolna snášely kzemi jako na nějaké kýčovité vánoční pohlednici. První zvuk, který spíše vytušil než zaslechl, ho vypružil zospalé ztuhlosti. Neuvěřitelně ztěžka se zvedl apo kolenou opustil celtový přístřešek. Naslouchal. Zaslechl to znovu. Jsou tady. Pocit úlevy ho zaplavil jako povodeň adonutil ho zmobilizovat všechny síly. Vyplazil se veuforickém vzedmutí směrem kpředprsni apohlédl do prostoru pod ní.

Viditelnost se výrazně zlepšila. Matné denní světlo umožňovalo dohlédnout skrze mírné sněžení až téměř kúpatí skalní věže. Vcelém obranném perimetru nic. Nikde nikdo. Zkontroloval rychle čas. Bylo tři čtvrtě na tři. Rychle počítal. Osamocený strávil na tomhle pekelném místě již více než třináct hodin, ztoho poslední hodinu apůl téměř vbezvědomí. Počasí se během té doby mohlo změnit už dříve. Znovu prohlédl terén pod sebou apečlivě se zaposlouchal. Nic. Pod ním se nehnula ani vločka. Znovu ten zvuk. Smysly se vpudu sebezáchovy zbystřily na maximum.

Ano, teď už se nemohl mýlit. Italové. Měli to ze svých pečlivě vybudovaných postavení na Punta Serauta podstatně blíže abudou se snažit využít zlepšení počasí kvýměně hlídky. Je to jasné. Sakra! Znovu po čtyřech zalezl do stanu anecitlivýma rukama se horečně snažil vybalit svoji mannlicherovku, pečlivě zabalenou do jedné zdek, které zdědil po původní posádce. Pevně doufal, že bude použitelná. Zkontroloval závěr. Vypadalo to dobře. Snažil se rozproudit krev vkončetinách. Po chvilce cvičení ucítil šílenou bolest prokrvujících se prstů. No sláva! Když se mu zdálo, že má vprstech alespoň trochu citu, vyplížil se ven. Přelezl zmrzlou barikádu obraného postavení aopatrně se snažil vystoupat šikmým traverzem kvrcholu útesu. Mírný vítr vanoucí od východu kněmu znovu přinesl ty zvuky. Nebylo pochyb. Ještě několik kroků aocitl se těsně pod vrcholkem skalní věže. Po břiše přeplížil malou plošinu, akdyž vyhlédl přes převěj na druhé straně, uviděl je.

Čtveřice alpínů ověšená proviantem amunicí postupovala po uzounké stezce vúbočí skalní stěny směrem kpředsunuté pozici. Vzdušná římsa byla sice zajištěna fixními lany, ale ani při zlepšené viditelnosti atakřka úplném bezvětří neumožňovala rychlý postup. Italští vojáci právě dospěli kuměle přemostěné skalní trhlině achystali se jeden po druhém kněkolika odvážným krokům přes kovový žebříček vysoko nad bezednou hlubinou. Karl Ludwig už ze svého vyvýšeného stanoviště rozeznával konkrétní detaily. Dva zmužů byli zjevně zdravotníci, ti druzí střídající posádka. Pečlivě zamířil avokamžiku, kdy vysoký poddůstojník stmavým knírem, který se jasně rýsoval vjeho větrem asluncem ošlehaném obličeji, vstoupil opatrně na lávku, stiskl spoušť.

Výstřel se rozlehl ztichlým údolím jako šlehnutí božího biče. Velitel italské hlídky zakolísal uprostřed můstku ave tváři se mu objevil překvapený výraz. Potom se pomalu, jako by si vše předem důkladně promyslel, skácel do nekonečné propasti. Mezi alpíny vypukla panika. Rychle atrochu zmateně se dali na ústup. Druhou střelou Karl Ludwig těsně minul. Kulka zasáhla batoh jednoho zustupujících vojáků aotočila ho kolem jeho osy. Muž pevně se držící fixního lana se mu najednou díval přímo do očí. Byla vnich čirá hrůza. Třetí výstřel byl opožděný, což umožnilo jednomu ze zdravotníků vtáhnout šokovaného vojína do malého výklenku mimo dosah kulek. Nastalo ticho. Do tmy zbývala ještě asi hodina. Možnost příchodu posil zrakouské strany existovala, ale spřibývajícím časem se zdála stále méně pravděpodobná. Viditelnost se se soumrakem znovu zhoršovala. Karl Ludwig naslepo vypálil směrem kúkrytu Italů ještě jednu ránu, potom se rozhodl šetřit municí. Jeho tělo po ústupu adrenalinu znovu zachvátila strašlivá zima aúnava. Celý se rozklepal azuby mu nekontrolovatelně cvakaly. Pomalu se ho zmocňoval strach.

Paprsek prvního reflektoru prořízl houstnoucí tmu jako ostrý útočný nůž. Během několika vteřin se kněmu přidal druhý světlomet aspolečně začaly hledat svůj cíl. Karl Ludwig věděl, co bude následovat, azmobilizoval všechny své síly kústupu. Vokamžiku, kdy se spustil nohama dolů zplošiny, zasáhlo jeho prchající postavu smrtonosné světlo. Řídký horský vzduch rozčíslo rachocení kulometu. Těsně nad hlavou se prchajícímu muži rozstříkla vrcholová sněhová čepice aúlomky vápence létaly všude kolem. První střela zkanonu prolétla nad ním aneškodně vybuchla na okraji jižní stěny. Než se mátožně dopotácel do relativně bezpečného stínu obranného opevnění, zasáhla druhá střela přímo vrcholek skaliska. Ohlušující rána mu téměř protrhla ušní bubínky. Ztratil rovnováhu aposlední metry sestupu se kutálel nekontrolovatelným pádem, následován kamennou sprškou zroztříštěného vrcholu. Puška mu vyklouzla zruky aodporoučela se do neznáma. Další výstřel zazněl zrakouského děla na hřebeni směrem kitalským pozicí. Přestřelka se rozvinula během chvilky do absolutní intenzity. Karl Ludwig se krčil uvnitř přístřešku, tiskl se ke skalní stěně adoufal, že ho nezasáhne zbloudilá střela zvlastní pozice.

„Zasraná válka, posraný počasí!“ Boha už se dávno přestal ptát adoprošovat. Víra ho po tom všem, co zažil, opustila.