Kamil Pešťák

A nad tím vším je slunce

Kdy něco končí
a kdy začíná?

Plzeň a Zwieslerwaldhaus,
2013‒2015

text © 2017 Kamil Pešťák

cover design © 2017 Jan Košťál

typography © 2018 Milada Hartlová

edition © 2018 xxx

ISBN 978‒80-xxx

Děkuji své rodině, přátelům a personálu plzeňské FN.

Bez nich by žádná kniha nebyla.

Věnováno Haničce, největší bojovnici,
která si příběh už nestihla přečíst.

Část první

Kdy příběh končí a kdy začíná?

Světlo se tmou když se prolíná?

Tam v rudých horách bílý sníh

krvavé stopy překrývá.

Kdy něco končí a kdy začíná??

Kapitola 1.

Bormio, Itálie — květen 2004

Kapitola 1. Bormio, Itálie — květen 2004

Paprsky jarního slunce již zasáhly střechy starobylého Bormia, ale vzduch byl po nočním mrazíku ještě ostrý jako břitva. Zatímco na hřebenech hor se už prudké světlo odráželo od sněhových plání, dole v uzounkých uličkách města panoval hluboký stín a chlad. Bylo ticho. Všechno tady mělo svůj čas. Mimo hlavní turistickou sezonu jako by i slunce bylo pomalejší. Také v ulici Via Santa Barbara se převaloval líný klid. Řídká moderní zástavba vně historického centra tady ale otevírala výhled směrem k Ortlerskému masivu a k silnici, která se v prvních serpentinách nad městem vydávala nekonečným stoupáním k legendárnímu průsmyku Passo Stelvio.

Na dětském hřišti před penzionem Gardenia už sluníčko vysoušelo kapky rosy na perfektně střiženém trávníku. Dveře apartmánového domu se otevřely a na vydlážděné prostranství vyšel starší, vysoký muž v cyklistickém oblečení. V první chvilce se mírně otřásl zimou, potom vystoupil ze stínu budovy a s chutí se nadechl syrového vzduchu. Zamžoural do ostrého slunečního svitu. Rychle si nasadil sportovní brýle a protáhl se. Bolelo to. Cítil, že začíná být dost rozlámaný. Vyjížďky v horách s podstatně mladšími parťáky mu dávaly zabrat. Už bych s tím měl možná trochu brzdit, pomyslel si. Před měsícem oslavil padesáté sedmé narozeniny, ale zatím byl zdravý a ve formě. Ušklíbl se a v cyklistických tretrách opatrně doklapal ke dveřím garáže, kde měl zavřený svůj stroj. Není to zas tak hrozné. Dnes to ještě nahoru vyjedu, zítra zabalím kufry a hurá domů!

Rodil se nádherný den, jakoby předurčený pro dnešní úkol. Ráno mu netrpělivost nedala dospat. Naprosto nečekané zakončení jeho sportovního pobytu v Bormiu ho vzrušovalo. Po mnoha letech snad dnes přijde na kloub té staré záhadě. Ani s tím už nepočítal. Je to pravda, všechno má svůj čas, spokojeně si mumlal pro sebe.

Mobilní telefon v kapse se nekompromisně rozdrnčel přesně v okamžiku, kdy se rozhodl nasednout na kolo. Sakra. Snažil se rychle přístroj vytáhnout z nepromokavého obalu. S uspokojením si přečetl jméno volajícího a rychle hovor přijal.

„Tady Profa. Ahoj, kotě, tak co jsi zjistila?“ s netrpělivostí v hlase okamžitě kladl otázku. Chvilku mlčky poslouchal, kýval hlavou, sedě opřený o rám kola. Začal se pro sebe usmívat. „To vypadá moc zajímavě. Díky za informace, doufám, že se příští týden uvidíme. Zvu tě na skleničku,“ usmíval se ještě více. „Teď už musím mazat, mám to pěkně daleko a do kopce. Tak zatím ahoj!“ Spokojeně vypnul telefon a uložil ho do zadní kapsy dresu. Už mně dej pokoj, ty mobilní otravo. Na jednu stranu moderní informační prostředky využíval a usnadňovaly mu práci, na druhou ho jejich neodbytnost často rozptylovala a znervózňovala. Vzpomínal na období s pevnou telefonní linkou. Taky to všechno fungovalo, a někdy i lépe. Vzápětí sám sebe napomenul, že přemýšlí jako stařec. Zakroutil hlavou a vyhoupl se do sedla svého kola. Trochu ho při tom píchlo v zádech, ale dělal jakoby nic. S chutí se opřel do pedálů.

Asfalt na Via al Forte cestou do historického centra rychle ubíhal pod hladkými plášti karbonového stroje. Provoz byl teď po ránu téměř nulový. Profa cítil radost z pohybu a užíval si ničím nerušenou jízdu. Když minul park po pravé ruce, zatočil mírně doprava. Stěny starobylých domů jako by se před ním rozestoupily a on se uzounkým průjezdem prosmýkl na Via della Vittoria. Prudce se svažující dlážděná ulička ho neomylně vyprskla přímo v srdci dva tisíce let starého lombardského města. Stejně jako zbytek centra, i Piazza Cavour byla ještě poznamenaná včerejší oslavou dojezdu etapy Giro di Italia. Růžově odekorované výlohy, cáry růžových novin na nároží a další zbytky slavnostní výzdoby vypadaly v chladném ránu na liduprázdném náměstí trochu nemístně. Večer tu byl ale úplně jiný. Profa si vzpomněl na veselé, barevně vyladěné srocení cyklistických fanoušků, kteří si užívali svůj svátek až dlouho do noci. Právě projížděl kolem terasy restaurantu, kde včera seděl. Tady se k němu dostala osudná fotografie, která rozhodla o cíli dnešního výletu.

Prolétl skloněným náměstíčkem a zastavil na konci uličky Via Morcelli. Po mostě přes říčku Adda a přes hlavní silnici pomalu a rozvážně přecházelo stádo krav. Velké zvonce jim bimbaly na krku v rytmu loudavé chůze a silnice za nimi byla potřísněna voňavými koláči. Doprava se zastavila. Využil toho a doplnil si vodu ze staleté kašny na rohu vedlejšího domu. Některé věci ani informační, ani žádná jiná revoluce nezmění, proběhlo mu hlavou. Stejně nezměněná zůstává už tisíce let lidská přirozenost se vším, co k ní patří.

Kapitola 2.

Osada Věrnij, Kazachstán — prosinec 1910

Kapitola 2. Osada Věrnij, Kazachstán — prosinec 1910

Bylo už po třetí hodině ranní, když Aminu Skorilovou probudilo v její komůrce vrzání dveří a polohlasné opilecké mumlání. Zachvěla se strachem a instinktivně se stočila na malém tvrdém lůžku do klubka. Ve vedlejší, jediné obytné místnosti jejich nuzného domku se ozvalo cinknutí sklenice a šoupání židle. Ještě nemá dost, pomyslela si Amina a rukou se dotkla srsti šedého psíka, který se neklidně vrtěl u hlavy jejího lůžka, jako by u něj hledala jistotu. Dej bože, ať usne, ať mě dnes v noci nechá být, prosím, modlila se tiše. Hrůzou téměř nedýchala. Otevřenýma očima zírala směrem ke dveřím komůrky, kde škvírou prosvítal proužek matného žlutého světla z petrolejové lampy. Chvilku panovalo ticho. Potom se ozvalo hlasité říhnutí. Amina nervózně polkla. Začínala jí být zima, ale bála se pohnout a přitáhnout si tvrdou a kousavou pokrývku k bradě. Zaslechla tupý úder hlavy o stolní desku a řinčení skla z rozbité sklenice. Následovalo hrubé klení a znovu šoupání židle.

Pes zvedl hlavu a celý se naježil. Přejela mu rukou po hřbetu. „Klid, Borisku, jen klid!“ Sama se ale začala nekontrolovatelně třást. Nepravidelné, klopýtavé kroky rozvrzaly hrubou prkennou podlahu. Blížily se ke dveřím komůrky. Amina objala rukama své obrovské vzedmuté břicho, zavřela oči a přitiskla hlavu na prsa. Zvuky kroků ukončila znovu tupá rána, tentokrát do nízkého rámu dveří, a bolestivý vzdech. Potom se celý domek zachvěl pádem mohutného těla na zem. Bylo znovu ticho, jen pes zakňučel. Oddychla si. Dnes se Ivan vyspí na tvrdé zemi. K jejímu štěstí. Jindy to končilo hůř. Manžel se vracel v tomhle stavu několikrát týdně a domáhal se svých práv za každou cenu. Nešetřil ranami ani nadávkami. Byl odporný. Smrděl potem a kořalkou, funěl jí do obličeje, zatímco přirážel jako králík. Snažila se nedat na sobě nic znát a koukala se do stropu. Přestože u nich doma se praktikovalo náboženství jen velmi vlažně, byla vychovaná v islámské tradici a chápala, že s tím nic neudělá. Čím rychleji si to odbyl, tím lépe. Svalil se potom vedle na záda a s opileckým chroptěním okamžitě usnul jako špalek. V poslední době při svém pokročilém těhotenství ale začala mít strach. Občas byl téměř nepříčetný. Nenáviděla ho. Tak to ale nebývalo vždy.

Dnes už to téměř nechápala, ale před třemi lety, když si pro ni přišel do její rodné jurty, se jí zdál krásný. Veliký blondýn se zrzavými vousy vypadal mezi drobnými Kazachy v rodinném klanu jako zjevení. Přišel s ukrajinskými kolonisty, byl pracovitý a uctivý. Otec nebyl z hromotluckého dřevorubce nijak nadšený, ale určitý obnos lesknoucích se rublíků ho celkem snadno přesvědčil, aby zapomněl i na to málo, co z něj ještě dělalo pravověrného. A tak se mlaďoučká dívka s černou hřívou, kulatým obličejem a smějícíma se šikmýma očima stěhovala do malé roubenky na okraji pomalu se rozvíjející osady Věrnij. To jí nebylo ještě ani sedmnáct. Teď si ale připadala tak na šedesát. Opatrně se otočila na lůžku do trochu pohodlnější polohy na druhém boku. Neforemné břicho se přehouplo. Pohladila si ho rukou a cítila uvnitř pohyb. Uvědomila si, že pláče. Otřela slzy do rukávu noční košile a přitáhla si deku. Venku mrzlo a v komůrce nebylo o moc tepleji. Pokoušela se znovu spát.

Pes začal výt asi půl hodiny poté, co se jí podařilo usnout. Poslepu se ho pokusila pohladit. „Pssst, tiše, Bori, ještě je noc,“ mumlala na něj v polospánku. Boris dvakrát pronikavě vyštěkl, chytl ji za rukáv chatrné košilky a snažil se ji vytáhnout ven z postele. To ji úplně vzbudilo.

„No tak, co je s tebou?“ Vztyčila se na lokti a snažila se mu opatrně vyrvat rukáv z tlamy. Látka s praskotem povolila. Pes začal znovu štěkat, oběhl dvakrát komůrku dokola jako šílený, chvilku škrábal na dveře a potom se znovu vrhl na Aminu. „Co děláš, ty blázne!“ Dokonale se probrala a snažila se těžkopádně vstát z postele. Po paměti přes sebe přehodila vlněný pléd a se štěkajícím Borisem u nohou opatrně vyrazila k prosvítajícím dveřím. Co se tady děje? To není normální. Tělem se jí znovu rozlil pocit strachu. Ještě nikdy neviděla psa takhle řádit. Obyčejně to bylo celkem milé a líné zvíře. Otevřela a vstoupila do matně osvětlené místnosti. Petrolejka stála na kraji hrubého stolu hned vedle téměř plné lahve kořalky. Ivan Skorilov ležel pod stolem na zádech a na hlavě měl obrovskou bouli a krvavý šrám. Bílé chlupaté břicho mu vylézalo z košile a kalhoty v rozkroku měl ztmavlé močí. Chrápal.

Amina ho s odporem překročila. Vydala se za bláznivě vyvádějícím Borisem, který dorážel na masivní vchodové dveře roubenky. Ničemu nerozuměla. Musím se podívat ven, možná to je jen nějaké zvíře. Zloděj by už dávno utekl, když ten pes takhle vyvádí. Navíc, co by tady asi tak hledal, napadlo ji, když se rozhlédla po nuzné světnici. Nazula si na bosé nohy dřeváky. Pod nohama jí zaskřípaly střepy z rozbité sklenice. Oblékla obstarožní zimníček, podšitý vypelichanou králičinou, který se nedal přes vzduté břicho zapnout, a přes hlavu si přehodila pléd. Pes zatím netrpělivě střečkoval u dveří. Amině se zdálo, že v jeho očích vidí hrůzu. Otevřela těžké dveře. Do tváře jí dýchl závan mrazivé noci. Zvíře okamžitě vyběhlo z domu, o kus dál se zastavilo a štěkalo směrem k ní. Překonala strach a vyšla za ním ven, až před dřevěný plot miniaturní zahrádky. To jí zachránilo život.

Architekt Zenkov byl v šoku. Nedbale oblečený vyběhl ze svého domu, jakmile ucítil první otřesy. Všechno, co v obci za poslední léta vybudoval, bylo v ohrožení. Kolem něj se odehrávala zkáza. Kamenné a cihlové domy v okolí se úplně nebo částečně bortily, vystrašení lidé bezcílně pobíhali po ulicích a snažili se zachránit nějaký majetek nebo jen holý život. Zenkov se rozběhl. Mohutný otřes mu ale podrazil nohy. Dopadl na tvrdou zem, do slabé vrstvy zmrzlého sněhu. Zároveň s bolestí si uvědomil, že vůbec nemá strach o život. Katedrála, jeho vrcholné dílo, to byla jediná věc, kterou měl na mysli. Bůh nemůže být tak krutý, blesklo mu hlavou. Okolní apokalypsa, nasvícená temně šedým přísvitem, ho ale utvrzovala o opaku. Zvedl se a tápavou chůzí se znovu vydal Furmanovovou ulicí. Kolem se prohnalo stádečko vyplašených koní s šílenstvím v očích. Měl co dělat, aby se jim stačil vyhnout. Znovu další silný otřes. Cibulovitá věžička měšťanského domu se odloupla jako zralé jablko a roztříštila se z hlučným křachnutím na ulici. Bylo to o chlup, částečky cihlové tříště ho zasáhly do obličeje. Ano, počítali s Pavlem při projektování chrámu se zemětřesením. Nakonec, bylo tomu sotva pětadvacet let, co Věrnij v podstatě přestal existovat. Ale teď? Když k tomu opravdu znovu došlo?

Setřel si krev z čela. Žaludek se mu svíral strachem. Spěchal dál směrem k návrší, kde několik let budoval své vrcholné dílo. Městečko za jeho zády ozařovaly záblesky prvních požárů. Jen to ne, všechno, jen ne oheň! Jeho chlouba byla postavena pouze ze dřeva, a to včetně spojovacích materiálů. Požár by měl katastrofální následky. Přidal do kroku, ale další mohutný otřes jím smýkl znovu na zem. Stromy v aleji před ním byly vyvrácené z kořenů. Ležely přes silnici. Když je namáhavě přelezl a uběhl ještě pár metrů, otevřel se mu výhled směrem k chrámu. Siluety věže a kopulí katedrály Svaté Sophie Turkestánské se rýsovaly proti šedému nebi. Ona stojí! Slzy štěstí mu zalily oči. Teď už to musí vydržet, bože, prosím, prosím! Kolem se sbíhali další lidé, nevěřícně hledíce na více než padesátimetrovou věž, která odolávala silnému zemětřesení. Někteří z nich přišli během poslední půlhodiny téměř o všechno, ale při pohledu na stále nepoškozený kostel spatřil v jejich očích záblesky radosti a naděje.

„Dobrá práce!“ objal ho dojatě jeden ze spolupracovníků.

„Ještě není konec, Pavle, ale myslím, že vydrží. Určitě ještě pár let,“ vydechl Zenkov.

Seděla na studené zmrzlé zemi, s nohama stočenýma pod sebou. Jednou rukou se opírala o sníh a druhou držela na břiše, jako by chtěla bránit své ještě nenarozené dítě. Nevěřícně hleděla na hrůzné divadlo před sebou. Do té chvíle vyjící pes jí strčil hlavu do podpaží. Již při prvním záchvěvu země ztratila Amina sílu cokoliv udělat. Bylo to stejně zbytečné. Padla na kolena a jenom čekala, co se bude dít. Země před jejíma očima se otevřela a jejich roubenka se naklonila a převrátila téměř na bok. Střecha se odloupla jako kousek perníku a odkutálela se s rachotem o kus dál. Obrovská, asi metr a půl široká černá trhlina s praskotem rozporcovala zemi. Prasklina probíhala těsně kolem ní. Nevšímala si toho. Uvnitř domu se převrátil stůl s lampou a lahví vodky.

Ivan, který se na poslední chvilku probral z alkoholového kómatu, otevřel oči. Uviděl peklo. Sám věděl, že si nic jiného nezaslouží, ale vždy mu to bylo jedno a všem věřícím se vysmíval. Teď měl pocit, že je ještě příliš brzy. Umřít se mu nechtělo. Navíc bolest byla příšerná. Trvalo to však jen chviličku. Jeho oblečení, prolité zápalnou směsí alkoholu a petroleje, hořelo jako sirka. Za pár okamžiků se zadusil zplodinami. Už nic necítil.

Dřevěný dům vzplál během okamžiku. Vysoko šlehající plameny jasně osvětlovaly okolí. Amina zírala strnule do ohně a tiše se modlila. Zároveň s dalším otřesem, který definitivně pohřbil hořící rozvrácenou roubenku pod zemí, se ozvaly první stahy v jejích útrobách. Probrala se z letargie a pokusila se vstát. Intuitivně se začala ohlížet po nějakém bezpečném místě. Nebylo to v této situaci jednoduché. Obtížně klopýtala šerem po ztuhlých bahnitých kolejích na cestě směrem k centru osady. Několikrát si musela kleknout a lezla po čtyřech. Holými koleny na tenké vrstvě zmrzlého sněhu udržovala rovnováhu během nejtěžších otřesů. Přesto potom pokračovala dál. Před ní se v prvním ranním rozbřesku objevily obrysy chrámu. Ano, to bude to bezpečné místo, rozhodla se. Když narazila na několik čerstvých puklin v zemi, které nebyla schopna překonat, zmocnilo se jí zoufalství. Ozvaly se další stahy v jejím nitru. Tentokrát o dost silnější. Její chvíle se blížila. Ztěžka se opřela o vyvrácený sloupek u cesty a snažila se zhluboka dýchat.

„Proboha, Amino!“ ozvalo se za ní. Byla to sousedka Naděžda Ivanovna se svou čtrnáctiletou dcerou. „Ty jsi živá? Pojď, pomůžeme ti.“ Amina se rozbrečela. Ve společném objetí našly cestu napříč trhlinami a po dalších několika minutách došly až před katedrálu.

Porod chlapce, který dostal po dědečkovi jméno Marat, proběhl bez problémů. V bohatě zdobených, i když momentálně poškozených prostorech chrámu, který je dnes znám jako kostel Nanebevzetí, ležela po necelé hodině Amina zabalená do přikrývky a obklopená péčí sousedů. Na prsa si tiskla malý uplakaný uzlíček a děkovala bohu. Bylo sedm hodin ráno, 22. prosince 1910 starého ruského kalendáře. Marat Skorilov, dítě bezbožného alkoholika a mladé muslimky, se z pravoslavného božího stánku vydal na svoji dlouhou, ale nepříliš veselou životní pouť.

Kapitola 3.

Alma-Ata, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 3. Alma-Ata, Kazachstán — srpen 1990

Malý autobus, původně asi v zelenobílé barevné kombinaci, pomalu kodrcal do dlouhého kopce. Blížil se k panelovému sídlišti na předměstí Alma-Aty. Do zrzava prorezlé blatníky se natřásaly v rytmu prastarého, ale stále ještě funkčního motoru. Stroj ztěžka překonal poslední zatáčku a se skřípěním zastavil vedle obrovské haldy stavebního odpadu. Byla porostlá plevelem a na jejím vrcholku si hrály dvě malé, špinavé děti. Zkroucená železná tyč s vybledlou tabulkou, která vlála v mírném větru na jednom šroubku, dávala tušit místní zastávku. Řidič vystoupil. Rozvážným krokem obešel dopředu vyčnívající pomuchlanou kapotu a otevřel cestujícím úzká dvířka svého historického vozidla. Než se pasažéři s objemnými batohy dokázali prodrat z malého prostoru ven na vzduch, znuděně se rozhlížel po okolním zanedbaném staveništi a šťoural se při tom v nose. Potom si otřel ruku do rukávu ušmudlané šedé uniformy a naznačil s ní pozdrav. Čtveřice vystoupivších turistů sledovala, jak znovu usedá za volant. Za chvilku se dal stroj s mohutným řevem a rachocením převodů do pohybu a zmizel za ohybem hrbolaté a rozblácené silnice. Těžký výfukový dým se rozplynul.

„Vot těchnika,“ ironicky poznamenal výrazně hezký muž s chladnýma očima a s černými vlasy, ostříhanými na způsob americké armády. Pokrčil mohutnými rameny. „Koukám, že se tu za ty dva roky nic nezměnilo. Soudruzi nemají čas uklízet, musí na schůzi.“ Zasmál se suše svému vtipu a odplivl si do bahnité louže. Statná blondýnka, která si upravovala gumičku ve vlasech, se na něj zle podívala. Neměla podobné řeči ráda. Sama byla ještě nedávno předsedkyní Socialistického svazu mládeže na fakultě.

„Hlavně že dřív ti soudruzi nevadili, když jsi je potřeboval, co?“ zasyčela na něj.

„Ser na to, Lenko, to už je historie!“ odpověděl jí autoritativně a mávl přitom rukou dozadu. „Tak jdeme, děcka, Vasil čeká.“ Ukázal bradou k několika šedým panelákům na druhé straně zarostlého prostranství. Pak si hodil obrovský batoh jedním hmatem na záda a bez čekání vyrazil. Lenka s mírně uraženým výrazem se ztěžka navlékla do popruhů báglu a vydala se za ním, aniž by se zajímala o ostatní.

„Pojď, pomůžu ti,“ ozval se druhý muž na zastávce. Měl na sobě kostkovanou flanelovou košili a pumpky. Řídnoucí světlé vlasy zakrýval turistickou čepičkou se štítkem. Do třicítky mu ještě rok chyběl, ale vypadal o něco starší.

„To seš moc hodnej, Véno,“ pípla vděčně opálená hubená zrzka s dlouhým zapleteným copem.

„Je to dost těžký, co?“ prohlásil účastně Venca Poláček, když jí galantně pomáhal zdvihnout zavazadlo.

„No, docela jo, ale když už to mám na zádech, tak to celkem jde,“ vesele se na něj usmála zelenomodrýma očima, „díky moc.“

Vénovi poskočilo srdce. Mlaďoučká Alice se mu hrozně líbila. Nadšení ho ale okamžitě přešlo. Chápal, že nemá nárok. Patřila přeci k Robertovi, s tím se nedá nic dělat. S Robertem Nekolným se znal už od malička, bydleli spolu ve stejném domě. Nikdy se nedokázal dostat z jeho vlivu, vždy to dopadlo stejně. Byl prostě věčná dvojka. Nebo nula? Občas mu to tak přišlo.

„Pojď už radši, nebo nám Bob uteče a Lenka se na tebe bude zase zlobit,“ narušila Alice tok jeho myšlenek.

„Ta ať si klidně trhne nohou,“ procedil Václav neurčitě mezi zuby. Znovu se na něj usmála. Věděla, že tohle by své partnerce do očí nikdy neřekl. Čekalo by ho peklo. Vesele zamávala zvědavým dětem na haldě a mírně předkloněná pod tíhou batohu vyrazila vpřed.

Naděžda Bondarenko byla rozmazlená, kdysi velmi ambiciózní odbarvená blondýna a špindíra. V poslední době neustále přemýšlela, jak se zrovna jí mohlo stát, že uvízla v téhle díře. Byla pěkně zakyslá. Momentálně seděla na gaučíku s pestrobarevným, několik měsíců nepraným přehozem v koutku malinkého bytu 1+1 na předměstí Alma-Aty a tvářila se jako ropucha. Její muž, vysokoškolský profesor a horský vůdce Vasil, seděl u stolu uprostřed místnosti. Byl oblečený v bílé košili se zašlým límečkem, upnutým až ke krku, pil vodku s Bobem Nekolným a hádal se s ním.

„Říkám ti, Roberte, znovu, že s vámi na dva týdny do hor nemůžu. Naděnka je v jiném stavu.“ Mezi řečí se na ni opatrně podíval a pokračoval: „A mám taky svoji práci, za kterou mě platí. Prázdniny za chvilku končí.“

Bob vyprskl smíchy. Přejel pohledem po zoufalém kutlochu a ironicky poznamenal: „Vidím, že tě platí královsky, i psí boudu ti dali, soudruzi.“ Věděl, jak dlouho žili Vasil a Naďa ve dvou místnostech u rodičů a čekali na profesorský byt. Vasil se zatvářil dotčeně a Naděžda vypadala, že praskne vzteky. V jinak bledém sýrovitém obličeji celá zrudla a rukama s olámanými, na růžovo nalakovanými nehty drtila sklenku sladkého gruzínského vína. Urazil je, ale bylo mu to jedno.

„Alexej mi slíbil, že půjdeš na čtrnáct dní. Udělal jsem s ním obchod a trvám na tom. Zařiď si to, jak chceš,“ dodal tvrdě Bob.

Vasil si vzdychl, dolil oběma stakan a znovu se podíval na svou paní. Papírově byla jeho společnicí v průvodcovské živnosti, pokud se družstevnímu „podnikání“ v perestrojkovém Sovětském svazu dalo tak říkat. Jinak byla celkem k ničemu. Osmadvacetiletá, výrazně nalíčená a mírně tloustnoucí žena v růžovém svetříku pocházela z moskevské lékařské rodiny, blízké lidem z Kremlu. Seznámili se při jeho studijním pobytu a poté, co společně odjeli do Alma-Aty, s ní rodina přerušila všechny kontakty. Kdysi ji miloval, teď mu jí bylo trochu líto a trochu se jí bál. Pod obtaženým svetříkem se rýsovalo těhotenské bříško, přetékající přes gumu černých lesklých tepláků adidas se zlatými pruhy. Ošklivě se na oba podívala a druhá bradička se jí roztřásla. Odložila sklenku, nazula si stříbrné pantoflíčky na zvýšeném podpatku a trochu nejistě přešla obývákem směrem k toaletě.

Robert nasál vůni těžkého parfému a málem znovu vyprskl smíchem.

„Teď vážně, Vasjo,“ pokračoval, když zmizela na záchodě. „Mám s sebou tři lidi, zaplatili si trek a výstup na Talgar, a tak to prostě bude. Já na ten kopec chci. Víš to už od minule a slíbil jsi mi to.“

„Na Talgar je v srpnu pozdě, zkazí se počasí a bude tam spousta sněhu.“

„Alexej tvrdil, že je to bez problémů,“ ohradil se Bob.

„Alexej je vekslák a o horách neví vůbec nic!“ shodil okamžitě Vasil svého druhého společníka. Družstevní cestovka fungovala jako pračka rublů směněných načerno za české koruny a jiné valuty. Alexej vyplácel Vasila a jeho ženu v procentech. Zjevně na ně moc nezbývalo.

„Stejně nemůžu být s vámi déle než na týden,“ ukončil debatu Vasil a dopil další vodku.

Naďa vešla do obýváku a zdálo se, že se motá ještě víc než předtím. Gruzínské víno bylo silné. Robert vstal ze židle, udělal krok ke zfušovanému netěsnícímu oknu a podíval se ven. Stříška nad vchodem do vedlejšího domu byla pokrytá vrstvou odpadků, které obyvatelé házeli z oken. Na zapomenutém panelu mezi domy, který stejně jako opuštěný rezavý buldozer o kus dál pozvolna zarůstal křovím, seděla jeho parta. Lenka zrovna něco důrazně vysvětlovala Vencovi a ten předstíral nechápavost. Alice seděla vedle na svém obřím batohu a něco jedla. Alice jedla neustále. Je ještě ve vývinu, moje sladká zrzavá kundička, pomyslel si Robert a otočil se od okna. S touhle situací tak trochu počítal a měl připravenou jednoduchou taktiku.

„Pojď s námi nahoru na týden, potom se nenápadně vytrať a my půjdeme na ten kopec sami. Co?“

„To nepřipadá v úvahu, to se nesmí, přišel bych o povolení. A je to nebezpečné. Bezpečnost především, vždyť jsem ti to říkal už minule, Roberte,“ protestoval Vasil nekompromisně.

„Já vím, ale mám už taky něco za sebou, hodně jsem se od tebe naučil a dal bych na ně opravdu pozor,“ lichotil mu takticky Robert. „Nikdo se to nedozví, když budeme opatrní!“

„Víš dobře, že to nejde,“ vzdychl nešťastně Vasil. Začínal být přiopilý a lítostivý.

„Škoda, myslel jsem, že bych ti za ten týden ještě připlatil něco navíc,“ pronesl s hranou lítostí Bob a z boční kapsy krátkých vojenských kalhot vytáhl ruličku dolarových bankovek. Naďa zpozorněla. Nevědomky se smyslně olízla a v jinak prázdných bleděmodrých očích se zaleskla chtivost.

Betonová tržnice v centru Alma-Aty uvnitř zářila všemi barvami orientu. Haldy čerstvého, sušeného i kandovaného ovoce spolu s nesmírným množstvím zeleniny a koření na obrovské ploše působily jako paleta šíleného malíře. Alice, která byla do té doby zklamaná šedí a rozplizlostí provinčního města v sovětském stylu, celá ožila. Takhle si představovala střední Asii. Nadšeně se proplétala úzkými uličkami mezi davy nakupujících a obdivovala rozmanité ornamenty na oblečení venkovanů. Těžká směsice vůní a pestrost lidských typů okouzlovaly její cestovatelskou dušičku. Nakoupila několik vzorků, které jí prodavači zabalili do novinového papíru. Potom dorazila k řeznickému koutku, kde visely půlky krav a ovcí na hácích. Hejna much posedávala na vystaveném zboží a bylo cítit nasládlý pach.

Trochu se probrala z vytržení. Uvědomila si, že je pozdě. Pohled na hodinky jí to potvrdil. Sraz venku před budovou měli již před půlhodinou. Vydala se roztržitě k východu a ztratila ve spěchu orientaci. Ven vyšla na druhé straně tržiště. Sluneční světlo ji naprosto oslnilo. Nasadila si brýle a vydala se kolem budovy zpět k místu srazu. Po několika metrech jí do cesty vkročil stařík v hnědém obleku a zažloutlé košili, s hrudí posetou několika řadami metálů. Válečný veterán s výraznou jizvou napříč obličejem hrozil holí a těžko srozumitelnou ruštinou jí spílal do děvek, co se neumí slušně obléknout. Vypadal, že se na ni vrhne a začne ji tlouct. Občané proudící kolem odvraceli tváře a urychleně je obcházeli. Alice dostala strach. Přesně v okamžiku, kdy už nepříčetný stařec přikročil na kontaktní vzdálenost, vyloupl se z davu Bob s Vasilem. Robert ji chytil za ruku a táhl ji pryč. Vasil se zatím snažil vysvětlováním uklidnit starého soudruha válečníka.

„Tebe tak nechat chvilku samotnou,“ mručel Bob, „příště si do města ber dlouhý kalhoty, možná i šátek na hlavu. Tady člověk nikdy neví, koho může vyprovokovat,“ dodal, když se podíval na její vystrašenou, ale krásnou tvář. Moc jí to slušelo.

„Omlouvám se, nějak jsem se tam zapomněla a nemohla najít cestu zpátky,“ kvikla nešťastně. Robert ji ještě pořád pánovitě vláčel k místu srazu.

„No jo, tak už toho nech. Můžou se stát horší věci,“ odfrkl znechuceně. V tu chvíli ale ještě vůbec netušil, jaké události je v příštích dnech čekají.

Ve vývařovně, která všem členům výpravy připomínala horší variantu školní jídelny 70. let v Československu, bylo na výběr mezi borščem a něčím, co vypadalo úplně stejně, ale nebyl to boršč. Vasil, který je sem zavedl, s chutí spořádal svoji porci a právě ji zapíjel žlutým sokem z plechové várnice. Ostatní se zdrženlivě rýpali v nevábném pokrmu a snažili se hostitele neurazit. Kromě Roberta.

„To se nedá žrát, pojďte, jdeme!“ Zvedl se, odnesl tác do okénka, zaplatil při odchodu u kasy s kuličkovým sčotem a čekal venku. Lenka se omluvně podívala na Vasila a zvedla se také. Bylo po obědě.

Prohlídka města pokračovala v parku Hrdinných Panfilovců. Zatímco se Vasil snažil stručně převyprávět legendu o dobrovolných obráncích Moskvy z řad místních Kazachů, Alice užasle obdivovala dřevěný chrám Nanebevzetí architekta Zenkova, který přežil několik zemětřesení i sovětskou degradaci na muzeum a dál pyšně vévodil parku, stejně jako před osmdesáti lety. Lenka pozorně poslouchala Vasjův výklad. Coby budoucí učitelka ruštiny měla z historie Sovětského svazu rozsáhlé znalosti, které — jak se později ukázalo — byly úplně na hovno. To už jí ale prorokoval Robert před rokem, když se stal během dvou dnů předákem Občanského fóra na fakultě, zatímco Lenka zarytě schůzovala se svazáky.

„Tak se tedy pojďte podívat na tu příšernost!“ komentoval zrovna ohyzdný monoblok památníku Panfilovců. Nejraději by ho v tom okamžiku praštila, ale jeho arogance a síla ji na druhou stranu přitahovaly. Jednou na večírku ve vysokoškolském klubu ji v opilosti dost brutálně osouložil v koutku na úklidové potřeby. Nemělo to daleko ke znásilnění, ale ona tím byla k svému úžasu naprosto fascinovaná. Bohužel už se to nikdy neopakovalo. Robert se pečlivě vyhýbal jakékoliv situaci, která by tomu mohla nahrávat. Bylo mu asi jasné, co se jí odehrává v hlavě, a choval se k ní podle toho. V podstatě ho nenáviděla, ale i obdivovala. Podívala se vedle, na svého Vencu, a znechuceně odešla k Alici, která seděla opodál na trávníku a jedla něco z novinového papíru. Obludný kamenný blok, znázorňující rudoarmějce opásané granáty, jak se vrhají pod německé tanky, vytvářel jejich směrem velký temný stín. Druhý den se šlo do hor.

Kapitola 4.

Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — srpen 1990

Kapitola 4. Pašerácká základna v údolí Issyk, Kazachstán — srpen 1990

Marat „Kartal“ Skorilov strnule seděl ve svém vyřezávaném křesle, vystlaném ovčími kožešinami, s hlavou zvrácenou dozadu. Vypadalo to, že spí. Sedmnáctileté děvče, oblečené v tradičním černém hábitu a s pestrým šátkem uvázaným těsně kolem hlavy, klečelo na zemi před ním a vlažnou vodou mu omývalo a jemně masírovalo nohy. Osmdesátiletý stařec s téměř holou lebkou, ověnčenou několika chomáči vlasů a dlouhým bílým plnovousem, již dlouho trpěl prudkou bolestí končetin. Byla následkem mnoha zranění, omrzlin a dlouhodobého zatěžování chůzí v horách. Mladá žena s tupým výrazem v šikmých očích trpělivě mnula jeho zrohovatělá chodidla a zkroucené, zohavené prsty. Trvalo to už skoro hodinu a starý pán se téměř nepohnul. Právě se duchem ocitl v daleké minulosti a o pár horských hřebenů dál. Vzpomínky se mu v hlavě prolínaly a vynořovaly z milosrdného mlhavého oparu. V jedné chvíli dívka, která už přestávala cítit zdřevěnělá stehna a záda, ztratila koncentraci a prsty necitlivě zmáčkla bolestivé místo na starcově kostnatém zarudlém kotníku. Muž sebou prudce škubl a s kletbou nečekaně rychle kopl ošetřovatelku chodidlem do plochého obličeje. Ta se svalila na záda. Schoulila se do klubka, jako by očekávala další úder, a nehnutě bez hlesu ležela. Úder nepřišel. Marat jen unaveně otevřel oči, zdvihl hlavu a tiše pronesl: „Vypadni, nemehlo.“

Když s uctivou úklonou opustila jeho čistý srub, vystlaný měkkými kožešinami, upadl znovu do strnulosti. V myšlenkách se přesunul ze svého útočiště v údolí řeky Issyk zpět, do dávných časů.

Pastevecké zimoviště nedaleko osady Almalik, Kazachstán — jaro 1918

Pastevecké zimoviště nedaleko osady Almalik, Kazachstán — jaro 1918

Škrábal se prudkou strání výš a výš. Jeho drobná postava se téměř ztrácela ve vysokém kapradí a dalším divokém porostu horského lesa. Přestože ho zmáhala únava, zastavit se chtěl až na holém travnatém hřebínku s úžasným výhledem, který se zdál být už nadosah. Marat vyrazil z jejich zimního tábořiště brzy ráno a teď už začínal mít hlad. V plátěném vaku, který měl přehozený přes rameno, si nesl dvě placky a kousek sýra. Dala mu je před odchodem matka společně se zbytečnými radami, jak na sebe dávat pozor a být opatrný. Osmiletý hoch svou nepřetržitou aktivitou při balení pasteveckého zimoviště spíš překážel, než aby k něčemu byl. Dostal proto ke své velké radosti od strýce a dědečka důležitý úkol — dohledat několik ztracených kusů. Ovcím se včera při přesunu stáda na letní pastvu podařilo utéct.

Miloval toulání v horách a po dlouhé zimě byl jako na trní. Zastavil u bystřiny, která si prorážela cestu skalnatým prahem na okraji hřebínku a propadala se v perlivém vodopádu hluboko do zeleného údolí. Opláchl si obličej ledovou vodou a projel si vlhkýma rukama světlou, nepoddajnou kštici, dědictví po svém otci. Pak se na několik pokusů hluboce napil za použití dlaní jako misky. Trochu mu zatrnuly zuby a ostré jehličky chladu mu rozproudily krev v těle. Vyškrábal se přes poslední ostrý zlom a rozhlédl se po travnatém hřebínku, odděleném na druhé straně od větší poloniny další hlubokou roklí. Ta se v nepravidelném sklonu zvedala, rozdělená divokou říčkou vedví, k úpatí vysokých hor.

Chvilku seděl na velikém plochém kameni, který už začínal být vyhřátý. Sluneční paprsky nabíraly s postupujícím jarem na síle. Kromě zurčení horského potoka pod ním bylo ticho. Žvýkal zamyšleně placku se sýrem a hlavu měl otočenou nahoru. Obrovské bílé štíty Ťan-šanu ho fascinovaly. Představoval si, že se vznáší jako orel nad ledovými hřebeny a shora pozoruje tu monumentální a vzrušující krásu. Dospělým v rodinném klanu se raději s ničím takovým nesvěřoval. Již dávno pochopil, že nemá smysl na sebe zbytečně upozorňovat. Stačilo, že vypadal jinak než oni.

Dojedl, pečlivě sesbíral drobečky na kamenné plošině, všechny spolkl a zvedl se k odchodu. Ještě než stačil seskočit na zem, upoutal jeho pozornost pohyb na protější straně rokle. Chvilku to vypadalo, že to byl omyl, ale po pečlivějším průzkumu je znovu objevil. Tři bílé tečky se pomalu posouvaly po horské louce vysoko nad jeho hlavou. Marat měl nejlepší oči z celé rodiny. Tady jsou, mršky. Měl z nálezu ztracených ovcí velikou radost. Nikdo s nimi již moc nepočítal. Přehodil si pytel přes rameno, znovu se ujistil ohledně orientačních bodů na protější planině a s novou jiskrou začal sestupovat do divoké rokle. Šlo to pomalu a těžce. Když se mu podařilo dostat na dno údolíčka, musel ještě překonat říčku. Jarní tání rozdivočilo její tok tak, že to bylo téměř nemožné. V duchu si nadával, že nešel nahoru tradiční pasteveckou cestou, jednodušší, trochu delší, ale nudnější. Musím si nějak poradit. Stál trochu rozpačitě na břehu rozvodněného potoka a přemýšlel. Na svůj věk byl dost velký a vyspělý, i když hubený jako lunt. Vzhledem k tomu, že od malička pobíhal po horských svazích, nedělal mu pohyb v terénu většinou problém, ale tohle byl docela oříšek.

Začal se prodírat po pravém břehu směrem proti proudu a sledoval řeku. Bylo to dost obtížné, ale on byl trpělivý. Po chvilce se za prudkou zákrutou rokle zužovala a vyčnívající skalní ostroh tvořil úzkou průrvu. Marat se usmíval, to bylo jeho místo. Vyškrábal se na skalní útes a omrkl si místo shora. Na protější straně, zhruba metr a půl pod ním, byla v šikmé skalní plotně travnatá římsa. Ne že by byla moc široká, ale stačila. Ještě štěstí, že to nevidí máma, uvědomoval si, jak by řádila. Naposledy se podíval do prudké zpěněné peřeje hluboko pod sebou, udělal krok dozadu, odrazil se a skočil. Dopad byl tvrdý a nejistý, vzdálenost na druhý břeh byla přeci jen moc velká. Jeho drobné tělo po doskoku zaváhalo. Jedna noha, výjimečně dnes obutá do téměř prošlapaného a o dvě čísla většího škrpálu po strýci, sklouzla po kraji kluzké, vlhké římsy a ocitla se v prostoru nad propastí. Vypadalo to špatně. Když už se převažoval zpět, akrobatickým pohybem vymrštil levou ruku a zachytil se za břízku, která vyrůstala ze skalní rozsedliny. Tělo se přetočilo vzad, ale druhá noha byla pevně zaklíněná na římse. Břízka vydržela. Zdánlivě s ledovým klidem našel úchyt pro druhou ruku a přitáhl se. Teprve v okamžiku, kdy stál jistě na římse, si hlasitě oddychl.

Jarní horská louka byla posetá barevnou květenou a bujnými šlahouny jasně zelené, šťavnaté trávy. Marat se propletl mezi posledními štíhlými jehličnany, které jako by strážily okraj vlhké rokle, a vyšel do otevřeného prosluněného prostoru. Zastavil a snažil se zorientovat. Díky obtížnému přechodu potoka se dostal o dost velký kus dál, než si představoval. Konečně se mu podařilo najít svůj orientační bod. Rozeklaná skalka uprostřed planiny vypadala z tohoto pohledu jinak než z protějšího břehu. Radostně poskočil a téměř se rozběhl vzhůru po pastvině. Za chvíli ho řídký vzduch donutil zpomalit, ale přesto svižně a bez přestávek pokračoval k vyčnívajícímu kameni. Čas mezitím běžel jako o život, ostré slunce už stálo vysoko nad hlavou a ukusovalo si svůj díl z posledních zbytků sněhu v hlubších proláklinách.

Konečně se, dost zadýchaný, dostal na úroveň orientačního bodu. Tady někde vpravo musí být, daleko se dostat nemohly. Snažil se přehlédnout zvlněný prostor před sebou. Louka tady tvořila mírně propadlou plošinu. Neviděl nic. Obešel tedy malé sněhové pole na severní straně balvanu a vysápal se na něj. Odtud byl výhled skvělý, na všechny strany. Konec louky nad ním se postupně měnil v rudé kamenné pole, přecházející do zvětralých skalních věžiček. Na druhé straně, směrem do údolí, spatřil pod sebou houstnoucí les, ze kterého v dálce hluboko pod ním prosvítala zelená plocha jejich rodinného zimoviště. Všechno měl jako na dlani. Znovu se snažil soustředit na ztracené ovce. Po chvilce je objevil nedaleko prolákliny. Zvířata byla zcela zabraná do bohaté pastvy a pomalu se posunovala směrem k němu. Marat si radostí povyskočil. V duchu už slyšel pochvalu od strýce. Nestávalo se příliš často, že by si ho někdo kromě matky příliš všímal, natož aby ho bral vážně. Právě když se posadil ke krátkému odpočinku na vrchol balvanu a sledoval pasoucí se stádečko, zaslechl první výstřel.

Amina uvnitř napůl vystěhované jurty ukládala do velkého proutěného koše vlněné přikrývky a kožešiny. Zvenku se najednou ozvala ohlušující rána, křik a zoufalé vytí smrtelně zraněného psa. Ztuhla v předklonu nad skoro plným přepravním košem a v ruce vší silou křečovitě svírala bílé beránčí rouno, jako by ho chtěla rozmačkat. Tušila, co se děje, ale nechtěla tomu pořád věřit. Od té doby, co se s dítětem vrátila k rodině, se cítila celkem v bezpečí. Teď ji strach znovu úplně ochromil.

Zatímco se v posledních letech Evropa zmítala v žáru první světové války, tady na úpatí Nebeských hor vládl téměř absolutní klid. Většina obyvatel, zvláště pak kočovných pastevců a zemědělců, se snažila vyhnout službě v carské armádě. Chtěli se věnovat své práci a to, co se dělo jinde, je nezajímalo. Všechno se ale změnilo před rokem. Po bolševické revoluci vypukly mezi místními nepokoje stejně jako jinde v Rusku. Skoro všichni přistěhovalci se chtě nechtě přidali na stranu bolševiků. Domorodci, ctící své rodové a náboženské zvyklosti, se s bolševickou vládou nechtěli smířit, zvláště když se je rudí náhončí snažili znovu verbovat do armády jako za cara. Revoluční bojůvky začaly terorizovat okolí, zabavovaly majetek a často odvlekly mladší muže do zajetí. Hodně Kazachů odešlo do hor a časem vypuklo na většině turkestánského území otevřené povstání. Starý Marat, představený rodinného klanu, předstíral, že se nic neděje. Osvobozeneckou armádu Basmachi považoval za stejné bandity jako bolševiky. Doufal, že odchodem na letní pastviny se vše vyřeší jako mávnutím kouzelného proutku. Nedbal vůbec na názory svých synů, kteří chtěli odejít přes hranici do Číny. Trval pevně na svém. Amina to jako žena vůbec nemohla komentovat, natož ovlivnit. Myslela si své, trpělivě vykonávala přidělené povinnosti a starala se o syna.

Ze strnulosti ji vysvobodil až dusot koňských kopyt a druhý výstřel, tentokrát už v těsné blízkosti tábořiště. Odhodila kožešinu na zem a vyběhla ven. Hned v prvním okamžiku málem zakopla o tělo ležící na zemi. Došlo jí, že to je její bratr Ruslan. Byl roztažený před vchodem do jurty ve velmi nepřirozené poloze a pod jeho tělem se tvořila velká louže krve. Archaická ručnice se válela kousek od něj. Amina jako v transu překročila tělo. Když se vzpamatovala z oslňujícího světla, uviděla svého otce. Starého Marata vláčel za dlouhý šedivý vous plavovlasý mladík v čisté a dobře padnoucí uniformě.

„Tak povídej, dědku, kde je najdeme, kde se schovávají, ti loupeživí bastardi?“ Táhl starce po zemi a kopal ho přitom do žeber a rozkroku naleštěnou jezdeckou holínkou. Týraný muž vydával z hrdla jen chrčivý zvuk a nebyl by schopen odpovědět, ani kdyby něco věděl. Těch pár metrů k otci překonala tak rychle, že by jí v tom nikdo nedokázal zabránit. Vrhla se na stojícího důstojníka. Přestože mu hlavou nedosahovala ani po prsa, zakousla se mu odvážně do zápěstí. Zavyl bolestí a praštil ji druhou pěstí do hlavy. Než ztratila vědomí, zachytila pohled jeho chladných, ocelově šedých očí. Byl v nich rozsudek smrti.

„Odtáhněte někdo tu starou děvku. K čemu vás tu mám, vy dva debilové?“

Mohutný ušmudlaný voják pustil koně, které zatím držel za uzdy, a vyrazil mu aktivně na pomoc: „Už běžím, soudruhu!“ Chytil Aminu za hlavu a brutální silou ji převrátil na záda. Mezitím se otočil na svého velitele a vycenil na něj bezzubá ústa v debilním úlisném úsměvu: „Můžu?“

Mladík znechuceně kývl hlavou a věnoval se dál marnému výslechu stařečka. Třetí útočník, malý muž s výrazně asijskými rysy, oblečený v příliš velké, seprané a záplatované uniformě, se neptal. Už předtím v druhé jurtě objevil devatenáctiletou Ajšu. Po několika úderech do obličeje se podvolila. Rezignovaně svlékla šaty. Čekala se svým novomanželem Ruslanem dítě a byla vystrašená k smrti. Nacpal jí do pusy její vlastní šátek, až se začala dusit. Koženým řemenem jí pro větší pohodlnost stáhl ruce za zády a potom, když klečela na zemi, si sundal kalhoty.

Chlapec běžel dolů po stráni jako šílený. Znovu, už po několikáté upadl, kutálel se nezadržitelně po trávě, až přistál mezi hromadou ostrých kamenů. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. Byl slušně potlučený, ale po krátkém rozkoukání utíkal dál. To, co se odehrálo v tábořišti hluboko pod ním, ho naplňovalo hrůzou. Když třeskla první rána, zvuk se odrazil od skal nad jeho hlavou. Chvíli se rozhlížel se kolem, než se zorientoval. Potom je uviděl. Byli malincí jako cínový vojáček s jednou rukou, se kterým si hrával za tábořištěm. Drobné jezdecké figurky vyjížděly z lesa směrem k téměř rozebranému zimovišti. Padla další rána. Jiná pěší figurka se poroučela k zemi nedaleko ještě stojící jurty. Viděl pod sebou vše jako na hracím stole. Pár okamžiků užasle sledoval dramatický děj v údolí. Potom s vyvalenýma očima seskočil ze své pozorovatelny a uháněl dolů. I když dávno chápal, že jsou s matkou doma jen trpěni, byla to přeci jen jeho rodina. Jediná jistota, kterou zatím ve svém krátkém životě měl.

Na kraji vysokého lesa narazil na pasteveckou cestu a pokračoval po ní. Režnou halenu měl zbrocenou potem a do svalů na nohou už dostával křeče, přesto pokračoval ve vysokém tempu dál. Když se zhruba po hodině běhu v naprostém vyčerpání přiblížil k okraji lesa, trochu se zklidnil a začal přemýšlet. Zpomalil a seběhl mimo cestu. Chvilku se prodíral hustým křovím, přelezl po kládě přes potok a na chvilku se zastavil ve svém tajném úkrytu mezi kořeny obrovského padlého stromu, kde trávil sám mnoho času. Schoval tu svůj plátěný pytel. Vzal si z něj jen malý nůž, který dostal v zimě od matky k osmým narozeninám. Potom se potichu připlížil k okraji lesa, co nejblíže táboru.

Politický komisař Nikolaj Viktorov byl nepříčetný. Celá akce vyšla naprázdno. Nevěděl, co svému nadřízenému zítra řekne. Tip od informátora na pasteveckou skupinu, údajně podporující oddíl basmachiovců, byl blud. Zřejmě nějaká osobní msta. Ten stařec, pokud něco věděl, by byl už dávno promluvil. Když mu po hodinovém výslechu uťal všechny prsty i na druhé ruce a pořád nic, bylo to jasné. Zkušenost to napovídala. Vztekle ho přitiskl nohou k zemi a šavlí přesekl téměř celý jeho hubený krk. Nakopl mrtvolu a utřel do ní krev ze zbraně. Taková kravina, co tu vlastně dělá?

Nikolaj, bývalý skvělý student, syn významné petrohradské rodiny, se uměl orientovat. Rychle pochopil, odkud vítr vane, a v pravý čas se přidal k bolševikům. Nebyl hloupý a jeho organizační schopnosti vysoce převyšovaly standart. Neměl téměř žádné zábrany a uměl se chovat k nadřízeným. Jeho nedělnický původ byl zapomenut. Čekala by ho strmá kariéra, nebýt flirtu s jednou velmi mladou soudružkou. Měla bohužel v té době vlivné rodiče, kterým se vznikající vztah vůbec nelíbil. Ortel zněl jasně. Povýšení do funkce politického komisaře pro okres Věrnij, odjezd do Kazachstánu do dvou dnů. Zlost s ním lomcovala ještě teď, když si na to vzpomněl. Navíc, ta tlupa idiotů z místní posádky včetně naprosto neschopného vojenského velitele oblasti nedokázala zabránit opakovaným nájezdům muslimských banditů. A on to celé odnese. Vzhledem k tomu, že zítra dorazí inspekce z moskevského ústředí, bylo třeba převzít věc do vlastních rukou. Jenomže tohle bylo fiasko. Věděl to moc dobře. Vidina návratu do civilizovaného světa se začala vzdalovat v nedohlednu. Zasunul šavli do pochvy u sedla a rozhlédl se po svých lidech. Zpocený tlusťoch dopil všechen smrdutý kumys, který tady objevil, a pokoušel se naložit na ukořistěného osla další lup. Ten druhý, odporný asijský skřet, naháněl po louce svého koně. Bylo mu z nich špatně, nejraději by je oba zastřelil. Jak s takovými podlidmi můžu něco budovat, napadlo ho. Navlékl si koženou rukavičku, otočil se a zůstal nevěřícně zírat.

Marat z okraje lesa viděl jen zadní část tábořiště. Obě jurty mu zakrývaly výhled na volné prostranství vedle ohrad a napajedla. Vyplížil se opatrně z lesa a snažil se je obejít zprava. První, co uviděl, byl malý voják v dálce na pastvině, který právě odchytil svého koně. Potom mu do oka padla kamenná vodní nádrž. Přes její okraj byla přehozena ženská postava s obličejem pod vodou a bílým zadkem vystrčeným do prostoru. Na stehnech byly zjevné modřiny a stopy čerstvé krve. Podle vzoru a barvy vysoko vyhrnutých šatů to byla jeho matka. Husté černé vlasy plavaly rozprostřené na lesklé hladině nádrže. Pochopil rychle, že je mrtvá. Jediná osoba, která ho kdy měla opravdu ráda. Jak mu to mohla udělat? Nikdy v životě jí to neodpustil.

Odvrátil pohled stranou a uviděl postavu v elegantní uniformě. Před očima se mu udělalo rudo. Pevně stiskl svoji zbraň a zaútočil.

Malý chlapec s titěrným nožíkem v ruce se na něj nezadržitelně řítil. Komisař Viktorov si ho ještě stačil dobře prohlédnout. Hubená kostnatá postava, nezvykle světlé vlasy ve spojení s šikmýma modrýma očima. V tomto kraji mezi pasteveckými dětmi naprostá rarita. Zajímavé, pomyslel si. Vytáhl z pouzdra revolver a zvedl ho. Hoch se zarazil. Výstřel zahřměl naprosto nečekaně. Kulka prolétla Nikolaji Viktorovi těsně kolem levého ucha. Okamžitě se otočil a vypálil. Maratův druhý strýc Ahmed, který se vracel s nákladními koňmi pro další část výbavy, po ráně zakolísal. Starobylá puška mu vypadla z rukou a s nechápavým výrazem se sesunul v plné jízdě ze sedla. Jedna noha mu uvízla ve třmenu a zdivočelé zvíře ho táhlo napříč táborem, otloukajíc mu hlavu o všechny nerovnosti na cestě. V té chvíli to Ahmedovi už vůbec nevadilo. Komisař se obrátil zpět k chlapci, ale ten na svém předchozím místě dávno nebyl.

Schoulený v tajném úkrytu pod vývratem strávil Marat příšernou noc. Tekly mu slzy, ale strach mu nedovolil plakat nahlas. Drkotal zuby a celý se třásl zimou a šokem. Teprve pozdě k ránu usnul naprostým vyčerpáním. On, zapomenutý a odvržený všemi. Bílá vrána, která, jak se později ukáže, umí letět vysoko. Jako skalní orel nad vrcholy Nebeských hor.

Kapitola 5.

Alma-Ata, Medeo, Kazachstán —srpen1990

Kapitola 5. Alma-Ata, Medeo, Kazachstán —srpen1990

Stoupali po nekonečných schodech směrem kvrcholu přehrady. Lenka je už dávno přestala počítat. Bylo to ubíjející. Uběhlo teprve pár minut od doby, kdy na parkovišti před rychlobruslařským stadionem Medeo vylezli ze sluncem rozpálené terénní dodávky UAZ. Pár minut, aúnava už ji totálně ochromovala. Nohy měla jako zolova. Konec betonového schodiště byl vnedohlednu. Když si uvědomila, že tohle je jen začátek celodenní túry údolím Malé Almaatinky, udělalo se jí opravdu špatně. Zastavila. Ztěžka se opřela ozábradlí azavřela oči.

Matka měla pravdu: „Nikam se stěma bláznama neser! Ještě tak do Ruska, to je fakt blbej nápad!“ Pobíhala vkuchyni jejich venkovského domku amávala při tom vařečkou jako nějakou mačetou. Když Lenka včera poprvé zahlédla panorama obřích vrcholů Ťan-šanu, došlo jí, že si vůbec nedokázala představit, co ji čeká. Teď je tady. Asama to chtěla. Otevřela znovu oči apodívala se nahoru. Odvě mezipatra výš, pokorně skloněná pod obrovským batohem, stoupala vzhůru Alice. Ta zrzavá čubka nemůže být lepší než já, to tedy ne! Žárlivost jí projela tělem jako horké žihadlo. Vzchopila se, popotáhla řemeny báglu aznovu začala šlapat do schodů.

Robert sVasilem už netrpělivě postávali na asfaltové cestě, která vedla vkoruně hráze. První knim dorazil Václav. Šel pomalu arozvážně, šetřil síly. Ze zkušeností věděl, že není kam spěchat. Pár vteřin za ním přišla sice trochu schvácená, ale rozjařená Alice. Bylo na ní vidět, že má zpohybu radost atěší se na cestu do hor. Vasja uznale pokýval hlavou ausmál se na ni. Líbila se mu.

„Charašo, děvočka! Ale buď opatrná, je to dlouhé.“

Alice přikývla, opřela si batoh ozábradlí avyndala lahev svodou. Když nahoru vylezla Lenka, Vasil se zvedl azavelel kodchodu.

„Není moc času, musíme dál,“ prohlásil.

„Dáme pauzu?“