Kamil Pešťák

Když se kruh uzavřel

Plzeň a Zwieslerwaldhaus, 2012—2013

text © 2015 Kamil Pešťák

cover design © 2016 Jan Košťál

typography © 2018 Milada Hartlová

edition © 2018 xxx

ISBN 978-80-xxx

Děkuji mojí ženě, že to vydržela.

Kamarádům, kteří už tu nejsou.

Děkuji za podporu Martinovi H.,

bez kterého by nic nevzniklo.

A také mým doktorům,

oni už ví proč.

Obsah

Část první
Hubenej kluk

Kapitola 1. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 2. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 3. ČSSR, Plzeň — 1968–1989

Kapitola 4. ČSFR, Žďár u Rokycan — srpen 1990

Kapitola 5. ČSFR, Božkov — srpen 1990

Kapitola 6. ČR, Plzeň — srpen 1990

Kapitola 7. ČSFR, Praha, Klub Újezd — září 1990

Kapitola 8. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 9. ČR, Praha — říjen–listopad 1990

Kapitola 10. ČSFR, Praha — prosinec 1990 – únor 1991

Kapitola 11. ČSFR, Praha — duben 1991

Kapitola 12. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 13. ČSFR, Plzeň — duben 1991

Kapitola 14. ČSFR, Praha — duben 1991

Kapitola 15. Holandsko — červen 1991

Kapitola 16. Holandsko, Amsterdam — červen 1991

Kapitola 17. Holandsko, Německo — červen 1991

Kapitola 18. ČSFR, Praha — červen 1991

Kapitola 19. ČSFR, Praha — červenec 1991

Kapitola 20. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 21. Německo–česká hranice — srpen 1991

Kapitola 22. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 23. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 24. ČSFR, Plzeň – Praha — září 1991

Kapitola 25. ČSFR, Praha — září 1991

Kapitola 26. ČSFR, Praha — září 1991

Kapitola 27. ČSFR, Letkov u Plzně — 1991

Kapitola 28. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 29. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 30. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 31. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1993

Kapitola 32. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 33. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 34. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 35. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 36. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 37. ČSFR, Letkov u Plzně — září 1991

Kapitola 38. ČSFR, Koterov — září 1991

Kapitola 39. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 40. ČSFR, Plzeň — září 1991

Kapitola 41. ČSFR, Šumava — říjen 1991

Kapitola 42. ČSFR, Plzeň — říjen 1991

Kapitola 43. ČSFR, Šumava — říjen 1991

Část druhá
Cizinec

Kapitola 1. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 2. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 3. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 4. Rakousko, Innsbruck — duben 1995

Kapitola 5. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 6. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 7. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 8. Rakousko, Stubai — duben 1995

Kapitola 9. Rakousko – Itálie — duben 1995

Kapitola 10. Švýcarsko, Ženeva — duben 1995

Kapitola 11. Švýcarsko, Ženeva — duben–květen 1995

Kapitola 12. Česká republika, golfové hřiště Motol — květen 1995

Kapitola 13. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 14. Kanada, Vancouver — říjen 1995

Kapitola 15. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 16. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 17. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 18. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 19. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 20. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 21. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 22. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 23. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 24. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 25. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 26. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 27. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 28. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 29. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 30. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 31. Kalifornie, Los Angeles — říjen 1995

Kapitola 32. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 33. Kanada, Rodgers Lake — říjen 1995

Kapitola 34. Kanada, Vancouver — říjen 1995

Část třetí
Odkud a kam?

Kapitola 1. Jižní Afrika — listopad 2003

Kapitola 2. ČR, Praha — listopad 2003

Kapitola 3. ČR, Praha — červen 2008

Kapitola 4. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 5. O týden dříve... Kanada, Whitewater Ski Resort — březen 2012

Kapitola 6. ČR, Praha — březen 2012

Kapitola 7. Kanada, Nelson — březen 2012

Kapitola 8. Kanada, Nelson — březen 2012

Kapitola 9. Kanada, Nelson — březen 2012

Kapitola 10. ČR, Praha — březen 2012

Kapitola 11. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 12. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 13. ČR, Plzeň — březen 2012

Kapitola 14. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 15. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 16. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Kapitola 17. Kootenay Pass, Kanada — březen 2012

Kapitola 18. Kanada, Kootenay Pass — březen 2012

Epilog Florida, Orlando, airport — říjen 2012

Část první
Hubenej kluk

Svázala mi ruce za zády

A říkala mi, ber.

Pásku dala na oči

A ptala se, jak to vidíš?

Řetězy na nohy a povídala, běž.

A pak se taky ptala

Co budeš dělat, ty kluku hubenej?

Všechno je jinak.

Jseš dávno ztracenej

Co budeš dělat, ty kluku hubenej?

Všechno je jinak.

Jseš sám — a ztracenej.

Kapitola 1.

Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 1. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Když se David po těžké noci konečně odhodlal vysoukat ze svého spacáku, byla venku ještě totální tma. Ticho narušoval zvuk silného větru, který v nárazech pronikal jednoduchými okny srubu. V okamžiku, kdy opustil zahřátý noční útulek, na něj nekompromisně zaútočil vlhký chlad. Od pusy mu stoupala pára a prkenná podlaha studila do nohou navlečených jen v ponožkách. Rozsvítil si čelovou lampu, položenou vedle nafukovací podložky, a v jejím světle se snažil navléknout si lyžařské kalhoty. Nechtěl probudit ostatní spáče na podlaze, kteří v mihotavém světle vypadali jako podivné různobarevné larvy těsně před vylíhnutím. Obul si vnitřní botičky skialpinistických bot a potom se pokusil rozfoukat poslední červený oharek v jinak vyhaslém topeništi. Přidal několik připravených třísek a oheň za chvilku vesele ožil. Zavázal si boty, oblékl windstopperovou bundu a opatrně se vydal ke dveřím srubu. Jedna z ležících zakuklených postav bolestně zasténala, když kolem ní procházel.

Otevřel dřevěný obrtlík srubových dveří a vstoupil do zmrzlé předsíně plné odložených lyží, holí a dřeva na zátop. Z kouta vedle špalku se zaseknutou velkou sekerou sebral lavinovou lopatku a pokusil se otevřít hlavní dveře. Za nimi ho, jak předpokládal, čekala nafoukaná, téměř půlmetrová hromada vlhkého sněhu. Rychle vyházel prostor přede dveřmi a snažil se vyčůrat na pravé straně u rohu srubu. Kvůli silnému větru to vůbec nebyl jednoduchý úkon. Jeho vysoká postava se otřásla chladem a vlhké sněhové vločky mu roztávaly na elegantně prošedivělé hlavě. Otočil se a ještě nabral do plechového kastrolu sníh z opačné strany dveří. Potom už pospíchal dovnitř.

V blízkosti kamen se začalo rozlévat příjemné teplo. Položil hrnec se sněhem na ocelový plát a přiložil větší poleno. Ze svého batohu vyndal termosku a lisovanou medovou tyčinku. Včerejší čaj v termosce už byl opravdu jen mírně vlažný, ale usoudil, že není čas čekat, až roztaje sníh na vaření. Všechny smysly ho hnaly ven. Ven do temného, zasněženého rána. Rychle rozžvýkal polovinu tyčinky a druhou si vrazil do kapsy bundy. Nedopitou termosku vrátil zpátky do batohu a začal si obouvat lyžařské skelety. Hluk zapínaných přezek se s praskáním rozléhal tichou místností. Nejbližší spacák se několikrát pohnul a v okamžiku, kdy David vstal k odchodu, z něj vykoukla rozcuchaná dívčí hlava.

„Kam jdeš?“ zamumlala tiše a pohlédla na něj očima červenýma nevyspáním a pláčem.

„Jdu pro pomoc. Musíme Joshe dopravit dolů, postarej se prosím zatím o něj.“

„Jdeš sám?“ vyhrkla.

„Ano,“ odpověděl, „vrátím se s Mikem odpoledne. Ahoj, Zuzanko.“

Vzal batoh, a než stačila dívka něco říct, rychle zmizel v předsíni srubu. Vynesl lyže ven před vchod, který byl znovu skoro zapadaný. S nezvyklým zmatkem v mysli automaticky vykonával poslední přípravy před odchodem. Zkontroloval již natažené tulení pásy na skluznicích, zapnul lavinový vyhledávač do polohy vysílání, dotáhl popruh ABS batohu, nastavil si délku teleskopických holí a vyrazil.

Pomalu prošlapával první metry cesty v hlubokém, těžkém sněhu. Ještě včera byl v okolních horách nádherný lehký prašan, tak typický pro tuto část Kanady. Odpoledne ale přišla první jarní obleva a napadlo skoro třicet centimetrů mokré vaty.

„Dole v údolí určitě prší, to by nám tak tady ještě scházelo,“ pomyslil si David, kterému v hlavě probíhal sled nečekaných událostí posledních čtyř dní. Za normální situace by v takovýchto podmínkách nikdy na túru nešel, a už vůbec ne sám. I když je pravda, že tohle pravidlo jinak velmi rád porušoval. Miloval samotu v horách. Momentálně ale potřeboval vyřešit vážný problém a vyrovnat se s radikální změnou ve svém více než čtyřicetiletém životě.

„Ve srubu stejně nezbyl nikdo stoprocentně použitelný, tak co můžu dělat,“ mumlal si pro sebe.

Mezitím se začalo rozednívat, viditelnost byla ale pořád stejně mizerná. S větrem v zádech postupoval plochým údolíčkem za srubem. U skupiny stromů na hraně svahu se normální cesta do sedla lehce svažovala a obcházela dominantní horu širokým obloukem zleva. David se v tom místě zastavil, protáhl si záda a rozmýšlel si další postup.

Za sebou měl půlhodinový pochod po rovině v hlubokém sněhu, návrat po hlavní cestě bude trvat minimálně další dvě hodiny. Úmorná dřina. Sklon cesty je tak malý, že lyže jedou, jen když je uježděná stopa. V téhle kaši se ani nehnou. Vytáhl z boční kapsy termosku a napil se již vychladlého čaje. Druhá varianta vedla vpravo, poměrně strmě stoupajícím traverzem návětrné strany hory. Traverz končil v rozeklané průrvě hřebenu vpravo pod vrcholem. David to místo dobře znal. Na druhé straně hřebenu se dalo sjet nádherným širokým žlebem a potom během dvaceti minut dojít až k silnici v Salmo Pass. Rozhodl se pro druhou variantu, vzhledem k tomu, v jakém zdravotním stavu zanechal Joshe ve srubu, nebylo co řešit. Každá získaná minuta byla dobrá. Natáhl si rukavici, upravil na zádech batoh a začal prošlapávat stopu napříč svahem, mizejícím v husté mlze.

Ze začátku traverzu byl sklon jen mírný, ale po pár desítkách metrů musel nastoupat kolměji do svahu. Šel po paměti a při minimální viditelnosti, která se navíc zhoršovala, mohl jen doufat, že průrvu nemine. Vítr vztekle dorážel na jeho postavu potácející se uprostřed nekonečné bílé tmy. Krok po kroku zvolna stoupal směrem k hřebenu hory. Fyzická zátěž mu uvolňovala pozitivní látky do celého těla a únava z předchozího šíleného dne se rozpouštěla. Situace už se mu nezdála tak hrozná. Všechno se brzy vyřeší, jen co se dohrabe na základnu highway patrol v průsmyku. Myšlenky rychle přeskočily na Zuzanu, která se zjevila jako nečekaná výhra v loterii. Doufejme, že spolu s Amy a s tím podělaným ožralým Honzou vydrží ve srubu ještě nějakou chvíli a postarají se o Joshe. Joshův stav mu dělal starost a donutil ho přidat a soustředit se na výstup.

Podíval se na hodinky. Od začátku traverzu už uběhly tři čtvrtě hodiny, cíl na hřebenu tedy musí být velmi blízko. Ještě štěstí, že je to ve svahu, pomyslel si David, jinak už bych se motal dokola. Průběžně kontroloval viditelný svah po levé ruce. Konečně zahlédl šedý stín skály na hřebenu a po chvilce i průrvu. Byla téměř za ním a skoro ji minul. Posunul si patní vzpěry vázání a napřímil výstup. V příhodném místě udělal obrat a znovu začal stoupat přímo k rozsedlině, která už se jasně rýsovala v mlze.

Po pár minutách se ocitl u kamenného portálu, který musel obejít. Vstoupil do průrvy. Divoký nápor vichřice ho málem smetl zpět. David se rychle zasunul za jeden z balvanů na rozeklaném hřebenu. Závětrné místo téměř bez sněhu mu poskytlo úkryt. Sundal lyže a opatrně je otočil vázáním dolů, aby mu nemohly odjet ze svahu, potom z batohu vybalil goretexovou větrovku a oblékl se. Vítr, vlhkost a teplota těsně kolem nuly mu vždy vadily víc než velký mráz.

„Posraný počasí,“ ulevil si nahlas, ale slova zanikla v hlučném průvanu. Rychle dojedl zbytek ranní tyčinky, usrkl již úplně ledový čaj z termosky a chystal se ke sjezdu. Utáhl si boty, přepnul je do sjezdové polohy a sundal z lyží tulení pásy. Pečlivě je sroloval a zasunul do tepla pod vnitřní bundu. Dole je ještě možná bude potřebovat, pásy nesmí být zmrzlé. Potom obul lyže, nasadil batoh a helmu, kterou z něj před tím vyndal.

„Tak, jdeme na to, za tři minuty můžu být dole,“ řekl si marně znovu nahlas.

To, že už tento svah jel několikrát, v momentálních podmínkách nehrálo žádnou roli. Přesunul se opatrně kolem posledního balvanu v úzké průrvě a pohlédl dolů. Svah pod hranou se zdál téměř kolmý a mizel v husté, mléčné tmě. Pokusil se najet šikmo do levé strany svahu. Tady by měl být kopec trochu mírnější, jak si pamatoval. Na závětrné straně kopce se vytvořily během noci sněhové převěje a zrádné utažené desky. Už při prvním pokusu o opatrný oblouk se pod ním propadla nafoukaná vrstva. David rychle pochopil, že situace je daleko horší, než se zdála.

„Kurva, kurva,“ zakřičel do větru. Nezbývalo než to pustit dolů, do neznáma. Pokoušel se minimálně zatěžovat lavinově labilní svah a doufal, že všechno dobře dopadne.

Prvních pár vteřin divokého letu do údolí to vypadalo nadějně. David dostal lyže celkem pod kontrolu. Potíže dělaly jen změny v nafoukaném terénu a špatná viditelnost. Zhruba v polovině svahu, kde se trochu měnil sklon, před sebou matně uviděl skalní útes, který dělil žlab podélně na dvě části. Přesně si uvědomil místo, ve kterém se nachází, a mírným obloukem se snažil dostat do levé části žlebu.

V tom okamžiku se to stalo. Najel do další ufoukané desky a lyže se zařízly do tvrdého sněhu. Pořád to vypadalo dobře, ale potom napětí v místě změny sklonu nevydrželo další tlak. Rupnutí a následný pohyb zaznamenal David okamžitě. Narovnal jízdu znovu přímo do údolí a prolétl podél stěny skalního žebra. Pod ním se snažil dostat do bezpečí za kamenným útesem. Chyběly mu asi tak tři metry, když ho zachytil okraj laviny a podrazil mu nohy. Stačil jen zahodit hole a nacvičeným automatickým pohybem se pokusil odpálit vzduchovou patronu ABS batohu. Podařilo se mu to s menší prodlevou. Nafukovací vaky se naplnily, šílená jízda ale pokračovala. Tlak na hrudník a naprostá ztráta orientace. Marně se pokoušel držet ruce před obličejem. Pravá noha se mu dostala do úplně nepřirozené polohy. Vše jako ve zrychleném filmu. Potom náhlé zpomalení, klid a ticho.

Kapitola 2.

Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Kapitola 2. Kanada, Salmo Pass — březen 2012

Říká se (a v literatuře často cituje), že v okamžiku fatálního ohrožení člověku proběhne v hlavě zrychleně celý život. David měl ale během lavinové události vnímání zbystřené na dvě stě procent. Adrenalin v těle pracoval na plné obrátky a nedovolil mu, kromě boje o holý život, jakoukoliv jinou myšlenku. Obrázky z minulosti přišly až později; je pravda, že v té době už na ně měl dost času.

V okamžiku, kdy se masa sněhu zastavila, pocítil na krátký moment úlevu. Opatrně se pokusil otevřít oči. Obklopila ho temnota, nic než tma jako v hrobě. Pomalu začal prověřovat tělo a pokoušet se o nějaký pohyb. Pravá noha byla trochu vytočená špičkou ven a mírně bolela.

„Zatím nic, co by se nedalo vydržet,“ pomyslil si. Tělo, reflexně stočené do ochranné embryonální polohy, se zdálo celkem v pořádku. Jediný pohyb, který byl možný, se mu podařilo provést dvěma prsty na pravé ruce. Ta se nacházela ve výšce očí, pár centimetrů před obličejem. Nafukovací límec bezpečnostního batohu mu tam pomohl vytvořit poměrně velkou dutinu. Popruh ho řezal do ramene a tlak sněhu na tělo byl nesnesitelný. David si po pár vteřinách připadal jako vrak dětského autíčka v čelistech lisu.

„Tak, a jsem v hajzlu,“ došlo mu.

Počáteční naděje, že se udržel na povrchu laviny a některá končetina nebo jiná část těla kouká ven, byla pryč.

„Bez cizí pomoci nemám nárok,“ uvědomoval si jasně. Situaci znal dobře z druhé strany - jako záchranář několikrát pracoval při vyhledávání zasypaných, bohužel často i kamarádů. Kromě jednoho šťastného nálezu se nikdy nesetkal s dobrým koncem. Sníh většinou jen nerad vydával pokroucená a zlámaná těla bez známek života.

„No tak, kurva, ještě dejchám, nic moc mě nebolí, tak co,“ snažil se vyhodnotit svoji situaci. Lavinový vysílač fungoval, ale byl celkem k ničemu. Cítil ho na těle a vztekal se.

„Ten křáp je na hovno, když tu není, kdo by mě hledal. Taková kravina, jít sám,“ nadával si v duchu a znovu a znovu přebíral všechny důvody, které ho k tomu vedly.

Celá nešťastná událost se zdála být vyústěním řetězce zdánlivých náhod a osudných rozhodnutí. Ve svém bílém hrobě si čím dál víc uvědomoval, že všechno začalo už dávno a nezadržitelně směřovalo k tomuto tristnímu okamžiku.

Přízraky minulosti se znovu přihlásily o slovo. Zuzana vstoupila do jeho života jako něžný posel a s sebou přinesla zmatek, stejně jako předtím většina žen, které ho ovlivňovaly a provázely životem. Ten se ale momentálně zdál téměř u konce. Mysl zpomalená stejně jako ostatní funkce celého těla. Zvolna upadal do milosrdné mlhy polovědomí. Propadal se někam tam, kde celý tento příběh začal.

Kapitola 3.

ČSSR, Plzeň — 1968–1989

Kapitola 3. ČSSR, Plzeň — 1968–1989

David Loose se narodil v komunistickém Československu v šedesátých letech 20. století. Přestože v té době probíhalo v tomto koutě světa jakési politické uvolnění, nebyla to žádná výhra. Uvědomoval si to již od velmi útlého věku, ale teprve v okamžiku, kdy opouštěl základní školu, mu došlo, do čeho se vlastně namočil. Po otci, který jako jediný z rodiny přežil světové válečné běsnění (všichni příbuzní vylétli komínem, jak se mezi lidmi s oblibou říkalo), zdědil jméno, které bylo mnohoznačné. Příslib nespoutanosti se chybnou anglickou výslovností snadno změnil v totální prohru.

Otec byl v tomto zářným příkladem, zkrátka nomen omen. Coby nadějný student, novinář a překladatel trávil poslední léta jako topič v kotelně místního národního podniku. Přiživoval se sepisováním ilegálních překladů návodů k pašovanému západnímu zboží a zabíjel čas mírným, ale nepřetržitým popíjením. Jedinou možností, jak v té době unikat z reality, byly kromě alkoholového opojení rodinné víkendy. Společně s maminkou Alenou, vzdělanou ekonomkou, v té době prodavačkou potravin v prodejně Pramen, vyráželi do hor, kdykoliv to bylo možné. Horolezectví a horská turistika byly pro Davida odmalička součástí života. V patnácti letech měl za sebou mnoho kvalitních výstupů a lyžařských túr v Tatrách a dalších horách tehdejšího východního bloku. Zvlášť krásné se mu zdály přechody divokých rumunských a bulharských Karpat. Byly to jediné cizí země, kam jim soudruzi dovolili přístup.

Horolezecká komunita krajského města, kde spolu s rodiči bydlel v panelákovém 2 plus 1, se mu stala přirozeně druhou rodinou. Sbírka exotů, odpadlíků a extremistů všeho druhu slibovala každý víkend dobrodružství a skvělou zábavu. Člověk si ani neuvědomoval, v jakém svrabu se nachází. Tihle lidé, kteří se pohybovali na okraji normalizované socialistické společnosti, vyplňovali prostor v jeho duši. Naučil se od nich spoustu věcí a mnohokrát v životě jim za to zpětně děkoval.

Další skutečnost, která většinu z nich spojovala, byla hudba. V partě bylo celkem běžné ovládat nějaký hudební nástroj a o kytaristy nebyla u táboráku nikdy nouze. Večírky se stávaly skvělými jam sessiony, kde se hrálo opravdu všechno možné, od trampské klasiky přes Boba Dylana až po tradiční jazzové kousky. Záleželo jen na tom, kdo se ten den sešel a na co byla chuť.

David v sobě brzy objevil talent naučit se jakoukoliv písničku. Postupně za pochodu zvládal kytarové postupy. Přestože neměl žádné formální hudební vzdělání, pravidelným vyhráváním u ohňů a v hospodách dostával slušnou hudební průpravu. Časem zjistil, že ho napadají zajímavé textové obraty a melodie. Později, pod vlivem prvních „tragických“ milostných zkušeností, napsal pár vlastních písniček.

Všechno se mu zdálo být tak nějak v pořádku a jednoduché. Skromný život v mezích mantinelů školákovi nepřipadal tak špatný. Potom přišlo setkání s realitou.

Přestože bez většího vypětí patřil mezi mírně nadprůměrné žáky, při podávání přihlášek na střední školu zjistil, že na žádnou ze zaškrtnutých škol nebyl doporučen, natož přijat. Otci chvilku trvalo, než mu vysvětlil pravou příčinu fatálního neúspěchu. Posadil Davida do křesla ve své skromné panelákové pracovně a vyndal parádní lahev, ukrytou pro zvláštní příležitosti.

„Vybral sis moc dobré školy a špatné rodiče,“ sdělil mu vtipně, „nezbývá ti asi, než se něčím praktickým vyučit a trochu doladit angličtinu.“ Usmál se a dodal: „A potom rychle vypadnout z týhle posraný díry.“

Nalil oběma velkého panáka nelegálně propašované irské whisky, kterou dostal od přítele, doktora Nováka, za překlad jisté odborné literatury, a omluvně se na něj podíval. Všechny plány se Davidovi zhroutily jako domeček z karet. Nezbývalo než se místo na konzervatoř nebo vysněnou střední uměleckou školu přihlásit na nějaký přijatelný učební obor.

V závodech V. I. Lenina, bývalé Škodovce, se ve třídě dřevomodelářů sešlo několik podobně postižených jedinců, a tak se učednická léta dala přežít. David se po nějaké době s touto skutečností smířil a postupně sklouzl do životního schématu nazývaného „dožij se víkendu“. Proti dřívějším dětským létům byly víkendové horolezecké a hudební radovánky zpestřeny několika novými objevy. První z nich byl v této situaci a době celkem pochopitelný. Poměrně rychle si zvykl požívat větší množství alkoholických nápojů, naštěstí převážně piva. Jako společenský člověk snadno upadal do spárů atmosféry večírků, hospodských sedánků a hlavně „skvělých“ starších kamarádů. Druhý den, po takzvaném „vyplachování hlavy“, se za to, pokud to bylo možné, trestal dlouhými cyklistickými vyjížďkami. Fyzická slabost po prochlastaném pátečním nebo sobotním večeru se mu z duše hnusila a mnohakilometrové výlety na starším kole značky Favorit ho masochisticky uspokojovaly.

S dalším novým objevem už nebylo tak snadné se vyrovnat. David v osmnácti letech měřil 185 centimetrů, a přestože byl poměrně hubený, měl široká ramena a pevné šlachovité paže. Tmavé dlouhé vlasy a výrazný chlapský nos společně s jeho brilantními kytarovými výkony přitahovaly již nějakou dobu pozornost mladších i starších žen v jeho okolí. Měly trochu smůlu, protože jako první přišla na řadu šestnáctiletá učnice nevalné pověsti s přezdívkou Píďa. Ta využila příležitosti během letní školní akce a za týden naučila Davida všechny fígle, které ve svém krátkém životě poznala. Nebylo jich málo. Když konečně přišla řada na další čekatelky, některé se ani nestačily divit, co je možné. Pro Davida bylo tohle období bezstarostných a nezávazných radovánek v mezích zákona teprve předehrou před dalšími událostmi, které mu měly úplně změnit další život.

První blížící se neradostná hrozba měla postupně postihnout všechny jeho vrstevníky. Povinná vojenská služba v délce dvou let v Československu dvakrát ročně požírala vylepané devatenáctileté brance. Ti, kteří měli nějaké páky a mohli se cti sloužit socialistické vlasti vyhnout (často podplacením odvodové komise), to už určitě udělali. Ostatní, a s nimi i David se svým kádrovým profilem a zoufalým finančním zázemím, měli smůlu.

Představa dvouletého přerušení relativně sladkého života čerstvého dospěláka se mu vůbec nelíbila. Několik jeho známých dokonce opustilo přes spřátelenou Jugoslávii svoji milovanou domovinu a vrhlo se dobrovolně do spárů zlých imperialistů. David to považoval za krajní řešení. Zatím se pokoušel dosáhnout odkladu tím, že se přihlásil na večerní střední školu.

Poté, co byl znovu odmítnut, už vše vypadalo špatně. Tentokrát však zasáhla vyšší moc v podobě nemoci. Zákeřná mononukleóza poslala Davida na tři týdny do nemocnice a umožnila mu u dalšího odvodu roční odklad. Když se po otravném půlroce usadily jaterní testy i ostatní ukazatele do normálu, vrhl se znovu s chutí do života. S blížícím se podzimem se však armádní náhončí znovu ozvali. Pozvánka byla na duben a zdálo se, že ho už nemůže nic zachránit.

18. listopadu 1989 se David probral ve svém pokoji poměrně pozdě. Měl za sebou celkem solidní noční tah. Poté, co doprovodil svoji novou slečnu, vrátil se pěšky na rodné sídliště asi ve tři hodiny ráno. Opatrně vstal z postele a doplížil se do koupelny. Tyhle stavy nenáviděl, v ústech mu zřejmě zemřelo nějaké zvíře, v hlavě dunělo a žaludek byl jako na rozbouřeném moři. Vlasy smrděly kouřem z cigaret stejně jako oblečení, které po příchodu svlékl. Vlezl tedy do sprchy a důkladně ze sebe smýval všechny vnější následky včerejší noci. Utřel se pečlivě ručníkem, oblékl čisté tričko a kalhoty a s trochou obav se přesunul do kuchyně.

Očekávané výčitky se nekonaly. Táta seděl u kuchyňského stolu nad nedopitým hrnečkem kávy a upřeně pozoroval rádio na kuchyňské lince, jako by ho chtěl hypnotizovat. Když neodpověděl ani na pozdrav, David zpozorněl a také se zaposlouchal do zpráv, které se linuly z přijímače.

„Je to tady, synu, nikdy by mě nenapadlo, že se toho dožiju,“ řekl konečně otec a napil se vychladlé černé břečky. V následujících měsících po nečekaném státním převratu se nekompromisně roztočila spirála událostí a David Loose vykročil nevědomky vstříc pulzující horské dráze dobrodružného života.

Kapitola 4.

ČSFR, Žďár u Rokycan — srpen 1990

Kapitola 4. ČSFR, Žďár u Rokycan — srpen 1990

David s Emanem, v partě důvěrně nazývaným Hovado, kráčeli vysokým lesem po pěšině, která stoupala úbočím vrchu Žďár na Rokycansku. Od nádraží už to byl pěkný kus cesty. Pod těžkými batohy s horolezeckou výstrojí jim v letním teplém dopoledni mokvaly na oblečení velké koláče potu.

„Za chvíli se budu moct ždímat! Že jsme se na to nevysrali a nešli rovnou do Svojkovic na pivo,“ bručel od prvních metrů stoupání Eman, „v motorestu otvírají už v devět a je tam chládek a kulečník.“

David mlčel a kráčel svižným krokem dál.

„Taky by tam mohly bejt nějaký holky, třeba,“ pokračoval Eman a snažil se držet s Davidem krok.

„Emane, ty jsi fakt hovado, co by tam asi mohlo bejt za holky, možná tak nějaký kamijoňácký štětky. Kolik jsi tam za tu dobu, co sem jezdíme, viděl holek? To spíš nějakou potkáš tady v houští.“

Eman něco mlel pod fousy, otráveně se podíval směrem k vrcholu stoupání a pak zafňukal: „Když já mám hroznou žízeň.“

„To pivo si musíš nejdřív zasloužit, jinak by ti ani nechutnalo, znáš se!“ ohlédl se po něm s úsměvem David. Dobře věděl, že Eman může pivo bez problémů kdykoliv, a nejlépe rovnou k snídani.

Postupovali poměrně svižně dál až na vrchol plošiny a po několika metrech v hustším porostu se před nimi otevřela mýtina na úpatí velké žďárské stěny. Když vcházeli na otevřené prostranství pod skálou, zaslechli nezaměnitelné cinkání karabin ve stěně.

„Kurňa, někdo už tu je,“ zase zamručel Hovado, „to bude ten podělanej Pražák, co stál s tím starým fauvéčkem dole u lesa.“

Odhodili batohy na zem a s vyvrácenými hlavami si prohlíželi stěnu. V pravé straně skalní plotny vedla hezká cesta přes několik úzkých římsiček. Pod vrcholem u jistícího štandu seděl na prosluněném místě světlovlasý svalnatý kluk jen v kraťasech a úvazku. V ruce držel lano, klimbal nohama ve vzduchu nad jejich hlavami a s hlavou skloněnou sledoval druhého lezce asi deset metrů pod sebou. Nově příchozích si zatím vůbec nevšiml. Oba chlapci přenesli svoji pozornost na druhého ve stěně.

„Ty vole, dyť je to baba,“ ozval se první Eman, „a dost v prdeli!“

Děvče stálo na uzounké římsičce ve stěně. Levá noha už se jí chvěla v křeči a ruce měla natažené vysoko nad hlavou, kde se držela drobných chytů.

„Uvolni se, Hani, zkus se tam vrátit, nebo si vodskoč, já tě chytnu, neboj,“ křičel na ni zrovna kluk shora. Dívce se zrovna ze skály skákat nechtělo a krok dolů udělat nedokázala.

„Dyť jsem ti říkal, že máš vyndávat ty karabiny z nejtů,“ křičel na ni znovu povzbudivě prvolezec.

„No, ta je fakt v hajzlu,“ promluvil konečně David a poškrábal se na hlavě.

„To asi je, co takhle záchrannou akci, hoši?“ ozvalo se ze stínu pod stromem za nimi. Oba se bleskově otočili a nevěřícně zírali na zjevení. Na pařezu u okraje lesa sedělo další děvče.

„Ty vole, to snad není možný,“ vypustil ze sebe Eman.

„No, to je víc než možné,“ odpověděla mu blondýnka v džínových kraťasech s vlasy na mikádo a vesele se na ně zašklebila. V ruce držela přivřenou knihu, kterou si zjevně četla i během dramatické události ve stěně.

„Zrovna tady čekám na zachránce, jako jste vy dva, ségra mi tam leze za mým klukem a já nemůžu nic dělat,“ tvářila se naoko vážně a koutky hezkých úst jí pocukávaly smíchy. Všichni se v ten okamžik otočili zpátky ke stěně.

„Ty, Pavle, já asi spadnu,“ zaskučelo úzkostlivě děvče na laně.

„Dyť jsem ti to říkal, skoč a já tě chytnu, neboj, mám to dobře zajištěný,“ odpověděl kluk a cvičně zatáhl za jisticí lano.

„To mi řekni, co tam ty dva vyvádějí?“ řečnicky se zeptal David.

„No Hana, teda jako ségra, já jsem mimochodem Anna, si to chtěla s Pavlem vyzkoušet. Nevím, jestli jenom v lezení, ale doufám, že jí to bude stačit. Zapomněla vyndat jištění na poslední skobě a nalezla nad ni. Teď nemůže ani nahoru, ani dolů. Dobře jí tak, mrše.“

Všichni se znovu podívali na drama, které se odehrávalo nad jejich hlavami. Pavel, kterého už to na prosluněné vrcholové římse zjevně přestávalo bavit, si konečně všiml nových diváků.

„Hele, kluci, vylezte tam někdo a vycvakněte jí to, začíná tu bejt vedro. Za chvíli se tu usmažím.“

Hanka se začínala třást celá, tělem se instinktivně lepila ke skalní stěně a prsty na rukou začínaly odumírat.

„Hele, ty tam,“ zahulákal Hovado, „vydržíš ještě chvíli?“

„No asi ještě jo, ale nevím, jak dlouho,“ kníklo děvče.

„Tady David bude tak hodnej a vyleze tě tam vysvobodit,“ rozhodl Hovado a koutkem oka zkontroloval Davidovu reakci.

„Díky, kámo,“ prohodil rezignovaně David a začal z batohu vytahovat úvazek a lano. Anna sledovala dění z pařezu, odložila knihu a protahovala se jako kočka. Eman s jednou nohou navlečenou v úvazku při pohledu na její tvary v obtaženém bílém tričku ztratil rovnováhu a dopadl rovnou na zadek.

„Hele, moc nečum a pojď, ta nahoře už je zralá,“ houkl na něj David a vyrazil s lanem k nástupu.

Záchranná akce proběhla celkem rychle, David cestu znal do posledního kamínku. Po pár minutách dolezl ke kritickému místu a pokusil se odjistit karabinu. Vyklepaná Hana sledovala opatrně koutkem oka Davidův postup a z posledních sil se držela výstupků nad hlavou.

„Hele, povol mi to trochu.“

Pavel nahoře uvolnil lano, David vycvakl zapomenuté jištění.

„Teď dober, pořádně.“

Pavel bleskurychle dobral visící část lana a Hanka si nahlas ulevila:

„To jsem ale kráva!“

„Klidně si teď odsedni a dej si voraz,“ promluvil na ni konečně David, „s tou krávou to zas nebude tak strašný, to se stane.“

David se díval nahoru a Hanin nádherný zadek měl přímo metr nad hlavou. Do obličeje jí zatím pořádně neviděl. Za pár minut se Hanka vzpamatovala a s vydatnou pomocí se vysápala posledním úsekem cesty. Když chvilku po ní dorazil nahoru i David, stála vedle Pavla a pomáhala mu balit lano.

„Moc ti děkuji, šlechetný zachránce, máš to u mě.“

David se na ni podíval a nevěřícně zůstal stát s otevřenou pusou. Hanka byla přesnou kopií své sestry, kromě vlasů svázaných do culíku mezi nimi na první pohled nebyl žádný rozdíl.

„To koukáš, co? Jak ti říkají?“ pravila Hanka a už se smála od ucha k uchu.

Kapitola 5.

ČSFR, Božkov — srpen 1990

Kapitola 5. ČSFR, Božkov — srpen 1990

Božkovská hospoda „Pod kopcem“ bývala základnou alternativních živlů již za režimu. Pravidelně se tam scházely skupiny mániček, punkerů adalších podobných typů. Vzhledem ktomu, že to je odlehlé místo na okraji města, náramně se také hodilo knelegálním hudebním produkcím (podezření, že hospodský je zároveň agentem bezpečnosti, bylo víc než jisté). Po převratu zůstala oněco vylepšená hospoda svelikou zahradou asálem oblíbeným místem pro větší akce, srazy akoncerty. Mělo to své kouzlo, na lavicích vzahradě bylo za letních nocí nádherné posezení.

Toho večera po dobrodružném seznámení na Žďáru tam seděl také David sEmanem. Společnost jim zatím dělala dvojice starších horolezců aněkolika dalších přátel. Profesor, jinak také řečený Profa, se právě vrátil se svým parťákem Slávou zTater. (Vtomto období se do Tater ještě ze zvyku hodně jezdilo, přestože už bylo možné lézt vAlpách. Vše se ale mělo brzy změnit.)

Profa vyprávěl příhodu zjejich týdenního pobytu na Téryho chatě. Jako vždy byl velmi poutavý

avtipný ajeho pointu zakončil záchvat smíchu okolo sedících. David, který se obvykle živě zapojoval do konverzace, tentokrát mlčky držel kytaru na klíně aprsty automaticky projížděl hmatník.

„Co stebou je, kurňa?“ všiml si ho po chvilce Profesor, „seš nějakej zaseknutej nebo co.“

„No to je, von se dneska zamiloval, aneví do který,“ ozval se okamžitě Eman-Hovado shuronským smíchem. „Hele, jdeme na Žďár, vedro jako vprdeli, atam najdeme dvě buchty. Dokonalý neuvěřitelný dvojčata. Tenhle Romeo je sem hned pozval, ale nerozezná jednu od druhý.“

Kolem stolu znovu vypukl smích.

David se na Emana otráveně podíval:

„No jo, ty jsi zase chytrej, sám jsi před nima upadnul na zadek aslintal.“

„Hele, akde se tam ty holky vzaly?“ ozval se Profa.

„Znáš nějakýho Pavla Bendu? Říkají mu Benny. Asi pětadvacet let, takovej blonďák, tak ten je tam přived,“ zapojil se zase Hovado. „Prej tu jednu šuká, ale já si myslím, že šuká vobě.“

„To je kretén! Radši jdu pro pivo, kdo chce taky?“

David se zvedl zlavice.

„Toho Bennyho znám ze Srbska, takovej fešák namakanej, že jo? Je zPrahy, ale žil státou někde venku na ambasádě. Leze dost slušně, to se musí nechat, amimochodem, to by tě mohlo zajímat, super muzikant,“ zarazil Davida ještě Profa.

Asi za půl hodiny poté, když zábava začala nabírat grády, se na schodech do zahrady objevil Benny soběma děvčaty. David, který spolu sProfou zrovna dohrával Basin street blues, si jich všiml, až když docházeli ke stolu. To už celé osazenstvo stolu zapomnělo na muziku azíralo na příchozí trojici.

Anna (byla to zřejmě ona, protože jak si David všiml, držela se Bennyho za ruku), měla na sobě černé obtažené minišaty. Ty odvážně odhalovaly její opálená ramena ahezky tvarované paže. Naopak nahoře byly zakončené stojáčkem, který zvýrazňoval dlouhý, krásný krk, kolem kterého se jako třešnička na dortu vyjímal stříbrný, zřejmě starožitný šperk. Na nohou měla černé sandály snízkou podrážkou asřemínky omotanými až ke kolenům. Přírodní blond vlasy, krásně střižené na mikádo, jí poletovaly kolem rozzářeného, lehce nalíčeného obličeje.

Něco takového božkovská hospoda ještě neviděla. Osazenstvu stolu se zdálo, že spadla zMěsíce, ale na druhou stranu byla tak krásná avkusná, že to nikoho nemohlo urazit. Když se David vzpamatoval, přesunul pozornost na sestru. Ta už obcházela stůl ahrnula se rovnou kněmu.

„Koukám, Dave, že tě moje sestra, známá čarodějnice abudoucí lékařka, také okouzlila,“ uvedla se sironickou výčitkou vhlase místo pozdravu Hanka.

David se na ni rozpačitě podíval alehce kývl hlavou.

„To ona dělá tak ze zvyku, musí všechny hned napoprvé šokovat aomotat si je kolem prstu. Ty vaše holky zní nadšený určitě nebudou,“ ukázala bradou směrem kdruhé straně stolu, kde zaraženě sedělo několik děvčat zparty.

„Ztebe asi taky ne,“ řekl David poté, co mu udělila uvítací polibek.

Zasmála se.

„Můžu si sednout vedle svých zachránců?“

Aniž by čekala na odpověď, zasunula se na lavici mezi Davida aEmila. Pod světlem žárovek, které visely nad stolem, si ji konečně pořádně prohlédl. Měla na sobě světle zelené letní šaty nad kolena na úzkých ramínkách, přepásané tenkým zlatým řetízkem. Krásně tvarovaná ňadra rýsující se pod jemnou, téměř průhlednou látkou byla neskutečně blízko. Eman sedící zdruhé strany mlsně zíral achystal se prohlásit něco určitě hodně nejapného.

David ho rychle předešel:

„Můžeš mi teď konečně, krásná vílo, vysvětlit, jak jste se vtomto kraji lidí obyčejných se sestrou čarodějnicí vyskytly?“

„Pán je básník,“ usmála se na něj. „Ale je to prozaické, jsme se sestrou původně zPlzně. Anna šla loni na školu do Prahy, chce být opravdu doktorka. Jezdila jsem za ní celý rok aod září tam nastupuju na hereckou konzervatoř. Bennyho jsme potkaly na jednom koncertu asi před dvěma měsíci, ajak to dopadlo, snad vidíš sám,“ mlčky očima ukázala opár metrů dál. Anna seděla těsně vedle Bennyho aten ji majetnicky obtočil jednou silnou rukou kolem pasu. Sledovala pozorně rozhovor mezi ním aProfou, do kterého se občas zasvěceně zapojila. Ina vzdělaném avživotě zkušeném Profesorovi byl znát jistý respekt kjejí osobnosti. Benny postřehl Davidův pohled asúsměvem ho pozdravil:

„Zdar, záchranáři, koukám, že se dál staráš,“ amrkl na Hanku. „Zrovna mi tady Profa sdělil, že prý taky válíš na kytaru, dáš něco?“

David kývl:

„Proto sem vlastně chodíme, že, Emane?“

Eman právě přicházel ke stolu stáckem plným panáků fernetu ařval:

„Černí jezdci Apokalypsy přijíždějí, buďte ve střehu, hříšníci!“

Hanka se tázavě podívala:

„Dave, co to je?“

„Takový hezký místní zvyk, černí jezdci na uvítanou. Obvykle se to opakuje, dokud pár lidí neskončí pod stolem, dávej si bacha,“ varoval ji David azároveň před ně postavil dva panáky.

„Tak hlavně na zdraví.“

Teplá letní noc vromanticky osvětlené zahradě sněkolika mohutnými stromy vykouzlila úžasnou atmosféru. David odehrál ještě několik kousků, ale moc se mu do dalšího hraní nechtělo. Daleko radši by si popovídal sHankou, která seděla vedle něj. Příjemným hlasem se občas přidávala krefrénům, zjevně se dobře bavila sostatními ustolu azdálo se, že si ho vůbec nevšímá. Připadal si jako středověký hudebník, který za plentou pro služebníky vyhrává panstvu amlsně škvírou sleduje dámu na parketu.

„Až skončíš, tak přijď. Seš sladkej, hrozně tě chci.“

„To by šlo, brouku.“