Kamil Pešťák

Sudeathland

Dobrá voda
2021 – 2022

Všem úžasným čtenářům s poděkováním.

text © Kamil Pešťák, 2023

cover design © Studio Tečka a Luke Synek, 2023

edition © Smartconsulting s.r.o., 2023

ISBN 978-80-907877-6-6 (tisk)

ISBN 978-80-907877-8-0 (EPUB)

ISBN 978-80-907877-7-3 (MOBI)

Publikace byla vydána za finanční podpory Plzeňského kraje

A v dobách temných není jiné volby
než uvěřit své síle
a odevzdat své srdce nebi.

Eva Jungová

Prolog

Xuan sledoval svůj cíl již druhý týden a nyní byl úplně klidný, jako vždy těsně před akcí. Zpočátku se mu celá zakázka zdála podezřelá. Neznámý zadavatel totiž zaplatil dopředu a neměl žádné další podmínky. To nebývalo zvykem, opatrnost se tedy nabízela. Teď už ale bylo vše rozehrané, a pokud nenastanou nějaké nepředvídatelné potíže, může zítra vyrazit zpátky domů za rodinou. Vyděláno bude mít dvakrát. O podobný druh zboží je totiž na nenasytném trhu velký zájem. Stačilo jen chvilku trpělivě čekat. Trpělivý, to ale válečný veterán Xuan opravdu byl.

Část první – Premiantka

Je mnoho způsobů, jimiž páchne skunk.

Indiánská moudrost

Kapitola 1.

Ostré zadrnčení zvonku proťalo poklidnou atmosféru měkce osvětleného luxusního apartmánu jako výstřel startovní pistole. Lucie, která se na bílé kožené pohovce soustředěně věnovala úpravě nehtů, s sebou škubla a znechuceně se podívala směrem ke dveřím do vstupní haly. Ušklíbla se a sjela pohledem na mobilní telefon, který společně se svazkem klíčů spočíval na kraji proskleného stolku.

„Je to vůl,“ ulevila si. Zakroutila hlavou zabalenou do froté ručníku, dlaní si lehce přejela po zarudlé pravé tváři a znovu se sklonila ke své práci. Podvečerní klid příjemně vyplňovalo praskání smrkového polena v krbových kamnech a tichá hudba. Na další scény s tím blbcem neměla ani pomyšlení.

„Jen ať si počká, nebudu pořád skákat, jak píská. Zvlášť když se neumí chovat,“ mumlala si pro sebe, zatímco pilníček v jejích rukou hbitě opracovával nehet roztomile tvarovaného drobného palce na noze.

Řezavý zvuk se neodbytně ozval znovu. Přestože zvonění očekávala, leknutím trhla hlavou. Zpod turbanu se jí uvolnil pramen tmavých, ještě vlhkých vlasů a špička pilníčku se bolestivě zabořila do bříška prstu.

„Auu, doprčic!“ Odhodila nástroj na stůl a otočila hlavu směrem k hale. „Už jdu. Aby ses nepo…“ zakřičela vcelku zbytečně. Přes dvoje kvalitní dveře ji nemohl slyšet. Vstala a nemotorně se pokusila nazout pantoflíčky na zvýšeném podpatku. Zvonek se ozval potřetí a ona vztekle nakopla střevíček, až narazil do bílé lakované komody. „Sakra!“ Utáhla si opasek hedvábného županu a s nabroušeným výrazem v hezké mladistvé tváři vyrazila vpřed.

Mramorová podlaha v hale ji po přechodu z měkkého koberce zastudila do bosých chodidel a hladký povrch donutil zpomalit. Během posledních kroků se prohlédla v zrcadlové stěně nad botníkem. Zastavila, zastrčila si volný pramen pod turban, usmála se spokojeně na svůj obraz a hned potom razantně otevřela vchodové dveře.

„Co? Myslela jsem...“ vyhrkla, když spatřila příchozího. „Co chcete? Nemáte tu… Vypadněte...“

Její hlas znejistěl. Ruka návštěvníka ji velkou silou odstrčila zpět do místnosti. Udělala krok dozadu a ztratila přitom rovnováhu. V pokleku na koleni, opírajíc se dlaní o lesklou podlahu, si druhou rukou zmateně snažila upravit na prsou rozhalený župánek. Když znovu zvedla oči k útočníkovi, polila ji hrůza. Tělo znehybnělo paralýzou.

„Co to do prd…“

Dokončit větu se jí nepodařilo. Na hlavu jí s nepříjemným prasknutím dopadla těžká bronzová soška a srazila ji na zem. Chvilku bylo ticho, narušené jen zrychleným oddychováním násilníka. Potom se dveře s tlumeným zaklapnutím zavřely. Nic z toho už krásná Lucie neslyšela. Její za života znepokojivě černé oči hleděly bez výrazu do stropu haly a sněhově bílým ručníkem začala prosakovat rudá krev.

Kapitola 2.

Ranní mlha se vznášela v plochém údolí řeky Ohře a nad vodními překážkami golfového hřiště jako roztrhaná krajka svatebních šatů. Vycházející slunce nesměle nakukovalo přes zalesněné kopce nad městem. Byla zima.

Vše nasvědčovalo tomu, že se rodí krásný podzimní den. Alex Hermann, který stál opřený o hrazení dostihové dráhy, to nevnímal. Chlad pociťoval, ale nevěnoval mu pozornost. Sledoval scenérii, ale v myšlenkách těkal mezi nepříliš vydařeným začátkem fotbalové sezony karlovarského týmu a dnešní schůzkou. Po chvilce se přeci jen probral ze zamyšlení a nervózně se podíval na rolexky skryté pod rukávem péřového kabátu.

„Kde ten mamlas sakra vězí?“ ujelo mu polohlasně. Pohledem přejel cílovou rovinku hipodromu až k dřevěným tribunám a parkovišti. Ve vratech areálu se objevilo auto. Že by? Ne. Z červeného fiatu vystoupila obsluha restaurace a odemkla si služební vchod.

„Bože, ten člověk mi volá po půlnoci, trvá na osobní schůzce a není schopen přijít včas!“

Alex zakroutil hlavou. Znovu nutkavě vyhrnul rukáv kabátu. Uplynula minuta. Co jenom ten zedník může chtít? O žádné veřejné zakázce, na kterou by v jeho prospěch mohl přitlačit, nevěděl. Tak o co mu sakra jde? Běžné provozní věci mezi nimi řešila asistentka nebo sekretář klubu. Zdá se, že jde o něco výjimečného. Během nočního rozhovoru se mu Sedlák zdál dost vyvedený z míry. No uvidíme.

Od vjezdu se ozval zvuk silného motoru. Alex spokojeně zamlaskal. Je tu. Konečně!

Zablácené Porsche Cayenne zastavilo vedle jeho stříbřitého Mercedesu G. Po chvilce z něj vystoupil asi čtyřicetiletý muž v kšiltovce a sportovní bundě, zabouchl dveře a začal se rozhlížet kolem. Pohlédl pátravě přes cvičné greeny až k Hermannovi a poté se začal znovu nervózně otáčet. Nikde nikdo. Zjevně trochu uklidněn se rychlým krokem vydal podél dráhy na místo schůzky.

„Máš zpoždění, Jardo,“ oslovil ho Alex bez pozdravu, autoritativně, ale celkem vlídně.

„Dobrý den, pane Hermann, omlouvám se. Nad Jáchymovem byla strašná mlha a ty lidi jezdí hrozně připosraně. S prominutím,“ znovu se omluvil, když si uvědomil, že boss nemá vulgarity příliš v oblibě. Drobný pobledlý muž byl zjevně rozrušený a hnědýma očima těkal sem a tam jako nějaké vyplašené zvířátko.

„Dobře dobře, stejně bych tu byl. Za půl hodiny mám jednání U šimla,“ mávl Alex bohorovně rukou, aby Sedláka zklidnil. „Tak to vyklop, o co ti jde?“

Jaroslav se znovu ohlédl přes rameno.

„Co telefon?“

Hermann se usmál: „V autě, buď v klidu.“

Zjevná paranoia stavebního podnikatele ho málem rozesmála. Taková malá ryba a takhle vyděšená. „Povídej, Jardo.“

„Pane Hermann, nevím, odkud začít, je to fakt průser,“ vyhrkl.

„Tak začni třeba od začátku. To bude nejlepší,“ pobídl ho Alex, již trochu netrpělivě.

„Tak jo. Včera v jedenáct mi volal správce těch mejch apartmánů na Božáku. Víte, tam vzadu za Novakem?“

„Jasně že vím,“ přikývl Hermann.

„No tak volal, že prej tam stojí čtyři policejní auta a že ho nechtějí pustit dovnitř. Že prej ho budou vyslýchat a že nemá nikomu volat, ale mně že stejně radši brnknul.“

Překotný vypravěč se odmlčel.

„No a?“

„No a, tak sednu do auta a jedu tam. Vždyť to víte, že bydlim úplně na druhej straně. Ne?“

Alex znovu přitakal.

„Tak. No a přijedu tam, všude pruhovaný pásky, fízlové a pár čumilů. Byla tedy tma jak v řiti, svítilo jen světlo nad vchodem do trojky a ňáký okna v okolí. Hlídali to tam dva uniformovaný, asi z Jáchymova, neznal jsem je. Že prej dovnitř nemůžu. Když jsem jim řek, že jsem jako majitel, povídali, abych tam počkal a nikam nechodil. Za chvilku vyšel ten muj správce. Vyvedl ho Polcar, to je náš strážník z Božáku. Dobrej chlap. Ptal jsem se jich, co se děje, ale ani jeden to nevěděl. Fízlové prý chtěli odemknout ostatní dva byty, ty jsou momentálně prázdný. Je po sezóně. Chápete, ne?“ zeptal se úplně zbytečně.

Hermann přikývl a demonstrativně se podíval na hodinky.

„Zkrať to, Jardo, prosím.“

„Jasně. Asi za dvacet minut vyšel nějakej polda v civilu. Zeptal se mě, kdo jsem a kde jsem ten večer byl. Vzal si na mě telefon, že prej se ozvou, a poslal mě domů.“ Sedlák pokrčil rameny. „Bože. To je všechno?“

„Ne. V půl jedný, těsně než jsem volal vám, mi brnknul ten náš Polcar...“ Po dramatické pauze Jaroslav pokračoval: „Zjistil od jednoho kamaráda z kriminálky, že tu kanonýrovo holku někdo zamordoval.“

Chvilku bylo ticho, které přerušil jekot sirény sanitky projíždějící Závodní ulicí.

„Do hajzlu,“ ulevil si pro něj zcela netypicky Hermann. Opřel se ztěžka rukama o bílou bariéru dráhy a upřeně se zahleděl směrem k praporku nejbližšího greenu. V mlžném oparu nad přilehlým jezírkem se rýsovaly potíže.

Kapitola 3.

Ranní příslib úžasného říjnového dne se vyplnil se vším, co k němu patří. Poryvy lehkého větru postupně sklízely úrodu pestrobarevného listí a nízké slunce dodávalo Krušným horám kouzelný nádech. Blížilo se už k deváté, když se Marcel Lederer přiblížil k české hranici. Jeho lahvově zelený Jaguar F-TYPE se řítil po dálnici A 17 stoosmdesátikilometrovou rychlostí a míjel ostatní účastníky provozu jako nějaké stojící kuželky.

Řízení udržovalo Marcela ve střehu. Cítil, jak únava začíná pomalu úřadovat, ale chtěl to vydržet. Tušil, že pokud zastaví, bude konec.

Tabule hlásila přechod Breitenau/Krásný Les. Zpomalil a z držáku na palubce vyndal plechovku koly. Napil se. Během několika okamžiků se změnil jazyk na informačních tabulích a na něj padla znovu tíseň.

„Jak se mi jenom tohle mohlo stát? Vždyť to celé vypadalo tak dobře,“ přemítal, zatímco přidal plyn a vyjel znovu do levého pruhu. Provoz byl naštěstí jen slabý a cesta dál rychle ubíhala. Blížil se k Ústí, za kterým musel opustit dálnici, a poté ho čekala nejhorší část trasy. Mimoděk si uvědomil, co všechno má už dnes za sebou.

Řetězovou reakci nastartoval včera večer konflikt s milenkou. Bylo to nechutné. Vydráždila ho svojí umíněností úplně do ruda. Šílená ženská. No, praštit ji neměl, to ne. To vůbec nebylo dobré. Byl do Lucie zamilovaný a tohle se nemělo stát. Jenomže tím to neskončilo. Odjel a ve vzteku zapomněl na stole telefon a klíče od bytu i od baráku v Německu. Velká chyba. Když po sto čtyřiceti kilometrech dorazil do Drážďan, musel se vstupu do rodinného domu doprošovat manželky. Dávno spala a on jí házel kamínky do okna, aby nevzbudil děti. Trvalo to skoro půl hodiny, než se uráčila mu otevřít.

Potom vypukla hádka. Uschi se s tím moc nemazlila. Lucii nadávala do kurev a vyhrožovala, že podá žádost o rozvod a stáhne ho se svým právníkem i z kůže. To bylo to poslední, co by zrovna potřeboval. Snažil se ji nějak obměkčit, ukecat, ale potom se vzbudila Silke a byl konec. Žena po něm vztekle hodila klíče od vozu a šla uspávat uplakanou dceru. Zdříml si oblečený na kanapi, ale na pořádný spánek byl příliš rozrušený. K ránu se u kávy v kuchyni rozhodl. Vrátí se do Čech a všechny ty katastrofy nějak srovná. Napsal ženě na papír vzkaz a vyrazil. Bylo toho za jeden den opravdu dost.

Při výjezdu z tunelu Panenská znovu přišlápl pedál. Jel netrpělivě, jako by chtěl potíže nechat daleko za sebou.

„Do prdele!“

Ve zpětném zrcátku zahlédl záblesk světla a došlo mu, že je zle. „Kurva!“ praštil pěstí do dřevem vykládaného volantu a sešlápl plyn k podlaze. Po chvilkovém zkratu mu došlo, že dělá další pitomost. Ubral a zařadil se vpravo. Pocítil vyčerpání. Modrý Passat ho bleskovým manévrem předjel a za zadním oknem se rozsvítil výsměšný nápis folow me – folow me – folow me.

„Dobrý den, pane řidiči. Prosím o občanský průkaz, řidičský průkaz a technický průkaz vozidla. Doufám, že tušíte, jak rychle jste jel?“

Policista dálniční hlídky nezastíral ironii v hlase. Marcel jen unaveně pokrčil rameny a podal mu okýnkem doklady.

„Kolega s vámi provede dechovou zkoušku na přítomnost alkoholu. Vystupte si zatím.“

Zaplať pámbu, že jsem čistej, to by ještě scházelo, uvědomil si a tak trochu doufal, že ho alespoň jeden z mladých mužů bude znát z novin nebo televize. Už párkrát takhle vyvázl z rychlé jízdy jen domluvou. Občas ho to stálo nějaké všimné, ale to nebyl celkem problém. Pokud ho poznali, tihle dva nedali to najevo. Zatímco jeden ho po negativní dechové zkoušce mravokárně poučoval, druhý podezřele dlouho prověřoval doklady. Když se vysoukal z hlídkového vozu, tvářil se nervózně. Přistoupil k nim na tři kroky a zastavil.

„Pane Lederere, otočte se prosím čelem k vozidlu a položte ruce na kapotu tak, abych na ně viděl.“ „Cože?“

„Udělejte to pomalu a neklaďte odpor.“ To už držel v ruce zbraň. Druhý polda se tvářil nechápavě, ale také tasil. Něco se podělalo.

Kapitola 4.

Major ve výslužbě Adam Lev, jinak také přezdívaný Leo, stál opřený o kapotu pět let starého Subaru Forester na parkovišti pro cestující a sledoval zdánlivě pomalu letící Boeing 747. Stroj stoupal a neúprosně se vzdaloval od mnichovského letiště. Tam někde v tlustém trupu toho monstra seděla společně s dalšími členy horolezecké výpravy jeho manželka Tereza. Cílem jejich letu byla nejprve Dubaj a poté hlavní město Indie Dillí. Myšlenky na jejich další cestu do nepálského Káthmándú a základního tábora pod Ama Dablam se snažil Adam z hlavy vytěsnit. Sám prožil v exotických zemích pod Himálajem poměrně dost času a věděl, jak to tam chodí. Měl o Terezu strach.

„Ach jo,“ povzdychl si unaveně v okamžiku, kdy letoun zmizel z jeho zorného pole. „Tak hodně štěstí,“ zabručel a s pocitem bezmoci obešel vůz. Posadil se za volant a ještě jednou skrze přední sklo pohlédl k obloze. Ve stejném letovém koridoru už se mezitím objevilo další letadlo. Zakroutil hlavou a nastartoval. Do vypršení platnosti parkovacího lístku scházelo jen pár minut.

Prokličkoval ven z areálu letiště a u Acheringu najel na dálnici A 92. Snažil se soustředit na řízení. Bylo sedm ráno a provoz v okolí bavorské metropole se začínal zahušťovat ranní špičkou. Na prvním sjezdu odbočil na ádevítku a během jízdy po přeplněném obchvatu se mu docela dobře dařilo vypustit starosti z hlavy. Přišlo to teprve později, když se dálnice směrem k rakouské hranici uvolnila. Záchvěv panické ataky ho téměř ochromil. Na čele mu vyrazil pot a ruce se roztřásly. Ve spáncích mu tepala krev jako africké bubny. Tohle se mu od jeho poslední léčby na psychiatrii stávalo jen naprosto výjimečně. Zpomalil a začal zhluboka dýchat. Vzpomínal na všechny rady doktora Laciny, svého lékaře.

„Uf,“ oddychl si, když to vypadalo, že situaci zvládl. „Neřeš věci, které nemůžeš ovlivnit, vole,“ připomněl si nahlas jedno ze základních pravidel. Byla to naprostá pravda, jenže někde v hloubce jeho mozku stále vrtal neodbytný červík. Tohle v pravý čas ovlivnit mohl. Teď už ale bylo na fňukání pozdě.

„Nechceš se ještě napít, než to zabalím?“ zeptala se ho Tereza s lahví vody v ruce. Podíval se na ni a přikývl. Svazkem lana prostrčil volné konce a mírně utáhl. Potom celou úhledně smotanou panenku nacpal do svého kletru.

„Díky, mám docela žízeň. Hlavně na to pivo na chatě.“

Usmála se a v oříškově hnědých očích se jí zaleskly ohýnky.

„To si ještě počkáš, máme před sebou tak tři hodiny sestupu.“ Vzala si od něj zpátky vodu, uložila ji a utáhla šňůru. „Tak padáme, ne?“

Pomohl jí naložit batoh na záda a ona si zpod něj vytáhla dlouhý cop světlých, sluncem vyšisovaných vlasů.

„Jo, jdeme, ať to máme za sebou.“

Sestupy neměl rád, ale co zbývalo? Podíval se na ni ještě jednou. Miloval ty ďolíčky ve tvářích a pihy na jejím nose.

„Prosím pomalu, Tery, jo? Ne, že mně zase utečeš!“

„Jasně, taťko, neboj.“ Přistoupila k němu a políbila ho. „Držel ses dneska dobře,“ pochválila ho, potom se zarazila, jako by chtěla ještě něco říct, ale nakonec jen zakroutila hlavou.

„Co je, Terezko?“

„Ale nic. Musím se tě potom na něco zeptat. Teď už ale pojď, je pozdě.“ Pohlédla k odpolednímu slunci, které nekompromisně uhánělo k západu, aby se večer schovalo za hřeben Rothornu.

Sundal si horolezecké boty a opřel si unavené, dlouhým sestupem zničené nohy o batoh. Podíval se směrem k úžasné vápencové stěně, odkud se před chvílí vrátili. Byl to dlouhý den. Ve dveřích na konci terasy Pasovské chaty se objevila Tereza s pivem v ruce.

„Haló haló, už se to nese,“ smála se na něj. „Vypadáš nějak vysušeně.“ Postavila sklenice na skládací stůl a přisedla si k němu. „Bylo to moc pěkný dneska, ne?“

„Jo, to jo. Jsem ale úplně mrtvej,“ zachechtal se.

„Ale starouši,“ pohladila ho po tváři, „nesmíš se tomu poddávat. Tak na zdraví a další padesátku, ty oslavenče!“

„Dej pokoj s padesátkou,“ pleskl ji po paži a zhluboka se napil. „Kdo by to s tebou takovou dobu vydržel?“ pokračoval ve škádlení.

Zazubila se, ale pak zvážněla.

„Občas bychom si mohli od sebe odpočinout. Nemyslíš?“

Pokrčil rameny.

„Jasně, taky mě to už napadlo. Je fakt, že od té doby, co je Mark na světě, jsme spolu skoro pořád. Myslíš na něco konkrétního?“

Do hlasu se mu vkradl podezíravý tón. Už několikrát během jeho narozeninového prodlouženého víkendu na Passauer Hütte měl tušení, že mu Tereza něco tají. Několikrát se zdálo, že mu chce něco sdělit, ale na poslední chvilku si to vždy rozmyslela. Teď ale odložila půllitr, utřela si pěnu kolem úst a vážně se na něj podívala.

„Tak jo. Chci ti to říct asi měsíc, ale nesebrala jsem zatím odvahu.“ Zmlkla a jeho polil studený pot.

„Ty sis někoho našla?“

„Ale ne, není to, jak si myslíš,“ začala se smát a celá se uvolnila. „Nikoho nemám, hlupáčku.“ Naklonila se k němu a vzala ho za ruku. „Neboj. Dostala jsem jen pozvání na expedici do Himaláje, jako průvodce. Co bys na to řekl?“ Znovu celá ztuhla v očekávání jeho reakce.

Mlčel a zíral na ni.

„A to se jako nemám bát?“

Za odbočkou u Raublingu se ráz krajiny zásadně změnil. Leo se za jízdy kochal výhledy na kopcovité předhůří Alp, ale pořád přitom přemítal o svém dílu zodpovědnosti za tuhle šlamastiku.

Pral se v něm respekt z velkých hor a strach o jeho ženu, kterou miloval. Přesto jí to vysněné dobrodružství přál, a navíc jí malinko i záviděl. Probírali to spolu od té doby snad stokrát. Několikrát se pohádali a usmířili. Diskutovali s babičkou i s přáteli o míře rizika a o tom, jestli je vhodné, aby matka na měsíc opustila tříleté dítě. Výprava do Himálaje byl Terezin celoživotní sen a teď, když se ta možnost naskytla, on přes všechny výhrady usoudil, že jí nemůže bránit. Když viděl, s jakým zapálením se vrhla do tréninku a příprav, snažil se ji co nejvíce podporovat. Bylo jí pětatřicet a poslední tři roky strávila téměř neustále péčí o dítě a také o něj. Prostě jí to přál. Zasloužila si to.

Blížil se ke Kufsteinu, když ho ze zamyšlení vytrhl zvuk telefonu. Okamžitě ho napadlo, že se zřítilo letadlo do Dubaje. Tělem mu znovu projel náznak ataky. Mrkl rychle na display přístrojovky a uklidnil se. Stiskl tlačítko příjmu.

„Ahoj Hanzi, rád tě slyším.“

„Ahoj Leo, taky tě rád slyším, máš na mě chvilku?“ Honza Kolář na druhé straně si odkašlal. Znělo to dost vážně.

„Ale jo. Právě jedu z Mnichova domů do Leoše. Mám hands free, tak můžu klidně mluvit. Co se děje, seš nějakej zaraženej?“

„No, tak trochu. Chtěl bych tě o něco poprosit. Nebudeš mít náhodou cestu do Prahy nebo někam jinam do Česka? Víš, potřeboval bych probrat takovou zapeklitou věc a po telefonu to nejde. Fakt ne.“

„Aha. Teď zrovna moc nemůžu. Terka odjela a mám na krku dorostence. Musel bych to nějak vymyslet, ale určitě to nepůjde hned,“ kroutil se Adam. Do Prahy se mu tedy ani trochu nechtělo. Naposledy tam byl s rodinou na jaře a úplně mu to stačilo.

„Jo, jasný. Chápu. Víš, myslel jsem, že by tě to mohlo zajímat. Potřeboval bych píchnout s takovou záhadou. Po telefonu to ale opravdu nejde.“

Leo si uvědomil, jak moc je Honzovi dlužný, a také do něj zatnula drápek zvědavost. Navíc při řešení záhady by se určitě odreagoval od svých starostí.

„Co když se, až dojedu domů, spojíme přes Telegram?“ zeptal se. „Mohl bys mi to trochu přiblížit. Co?“

„OK, to by šlo.“ Honza zjevně ožil. „Tak dej vědět, až budeš v Leogangu. Díky, Leo! Zatím se měj.“

Kapitola 5.

Docházel jí dech. Zaťala křečovitě prsty do jeho stehen a zlomila si přitom nehet na prostředníčku levé ruky. Na chvilku povolil a jí se podařilo nadechnout. Vzápětí velkou silou znovu přirazil její hlavu do svého klína. Cítila penis hluboko v krku a začala dávit.

„Ty čuně, tohle se dělá?!?“ zasyčel na ni tlumeně a odstrčil ji od sebe. Facka přišla tak náhle, že nestačila reagovat a hlavou se udeřila o schody do sklepa, na kterých seděla.

„Au, to bolí,“ rozplakala se.

„Pojď sem, ty čubko!“

Hmátl po ní a za vlasy přitáhl k sobě. Rozmazaně skrze slzy viděla v přítmí svažující se chodby, jak si honí ptáka. Pustil jí hlavu a znovu udeřil. Udělal se přitom a teplé semeno ji zasáhlo do obličeje. Zakňučel v extázi a znovu si ji k sobě přitáhl. Byla otupělá a bezmocná. Po chvilce ale ucítila, jak ochabuje. Pevně doufala, že už to skončí. Uvolnil sevření a ona se instinktivně posunula o schod výše. Na víc neměla sílu. Otřela si rukou obličej a rozmazala si po něm špínu ze sklepních schodů. Chladná žula ji studila do holého zadku a abstinenční příznaky zaútočily znovu plnou silou. Zaslechla zip poklopce. Zvedla oči a snažila se v polotmě rozeznat jeho obličej. Chystal se odejít.

„Dlužíš mi prachy, slíbils mi je!“ vyhrkla zoufale.

Ochraptěle se zasmál.

„A co jako?“

Oblékal si bundu.

„Ty svině!“

Snažila se ovládnout třes a horečně uvažovala, co teď. Mozek stávkoval, vyžadoval jen jednu jedinou věc. Dovádělo ji to k šílenství. Muž udělal krok a chtěl ji na schodech obejít. Vrhla se vpřed, zachytila rukáv jeho bundy a zakousla se mu do dlaně. Zařval jako tygr a druhou rukou se ji snažil zasáhnout do hlavy.

„Ty píčo, pusť mě, nebo tě zabiju!“ křičel a znovu se po ní bez úspěchu ohnal. Na potřetí se mu to podařilo. Zdálo se, že ji do hlavy kopl kůň. Uvolnila stisk, ale začala hystericky ječet. Už jí bylo všechno jedno.

„Drž hubu, píčo,“ cedil mezi zuby a ohmatával si do krve pokousanou ruku. Nepřestala. V tom řevu bylo všechno utrpení posledních několika let, všechno to zoufalství a beznaděj naprosto posraného života. O dvě patra výš se rozsvítilo na chodbě.

„Jdi do prdele,“ zasyčel a zdravou rukou vytáhl z kapsy několik zmuchlaných bankovek. Hodil je před ni na temné schody a vyběhl do přízemí. Vchodové dveře zaklaply.

Ztichla a schoulila se rezignovaně do klubíčka. Bojácný nájemník stál nerozhodně před bytem, ale když se nic dalšího nedělo, váhavě zalezl zpět do své domácí ulity. Světlo po chvilce zhaslo.

Bylo krátce před jedenáctou, ale ve spodní části Václavského náměstí to žilo jako obvykle touhle dobou. Vychrtlá blondýna ve stříbřitých minišatech a růžové koženkové bundě mátoživě klopýtala mezi skupinami halasících cizinců a několika většinou znechucenými domorodci, kteří spěchali co nejrychleji pozdním podzimním večerem domů. Byla rozcuchaná, pod okem měla znatelnou čerstvou podlitinu a na punčochách velká oka. V úrovni vchodu do stanice metra Můstek u paláce Koruna se roztěkaně snažila přehlédnout nejbližší okolí. Dav kolem ní nepříjemně pulsoval a do hlavy se jí zakusovaly útržky hlasitých rozhovorů v několika světových jazycích. Vše se slévalo v nesnesitelnou kakofonii, která ji paralyzovala. Zdálo se, že omdlí.

Opřela se rukou o zeď a hubené nohy, navlečené do kozaček s velmi vysokým podpatkem, se jí podlamovaly jako suché stromky. Zavřela oči. Po chvilce nauzea odezněla. Znovu pohlédla do pohybující se skrumáže lidu před hotelem Ambasador. Věděla, že musí být opatrná, ale na nějaké soustředěné manévry už jí nezbývaly síly. Pomalu se znovu dala do pohybu. Jednoho nebezpečného muže potřebovala najít a druhému, ještě nebezpečnějšímu se za každou cenu vyhnout. Dav se před ní naštěstí na okamžik rozestoupil a ona ho uviděla.

„Do hajzlu, to je smůla,“ zasyčela mezi rozpraskanými rty a v mezích svých možností se rychle vmáčkla do skupiny vzrušeně debatujících italských turistů. Muž v koženém saku, se zlatým řetězem na tlusté šíji a s na ježka zastřiženým hustým porostem na hranaté hlavě ji bez povšimnutí minul, zabraný do hovoru s podobně vymóděným týpkem. Oddychla si nahlas. Mladinká černovlasá Italka se na ni udiveně podívala. Obdařila ji poněkud nevydařeným pokusem o úsměv a váhavým krokem se znovu vydala vzhůru po náměstí.

„Tak to bylo o chlup,“ znovu si pro sebe zamumlala. Věděla, že pokud by si jí Bulat všiml, stoprocentně by ji obral o všechny prachy a pravděpodobně ještě víc zmlátil. Její gruzínský pasák a ubytovatel byl neurvalý násilník. Znovu se při myšlence na něj strachy oklepala. Při takovém množství lidí na něj musím narazit, to je neuvěřitelné, zakroutila hlavou.

„Ale ale, Růžovko, vypadáš příšerně,“ smál se jí vysoký blonďák v lesklé teplákové soupravě se sportovní taškou přes rameno. „Ty si lezla někde kanálem, co?“ chechtal se nahlas a jeho nagelovaný společník se přidal. „Pojď blíž, ať si tě můžem prohlídnout, ty parádnice!“

Pokynul jí rukou. Nejistě k němu udělala pár kroků.

„Mohla by ses alespoň umejt, než přídeš mezi slušný lidi,“ urážel ji dál, ale jí to bylo úplně jedno. Se zoufalým výrazem k němu zvedla oči.

„Máš něco, Manu?“

Zavrtěl hlavou a zvážněl.

„Co bys jako chtěla? Víš, kolik mi dlužíš?“

„Já vím, já vím,“ odpovídala mu překotně a křečovitě se usmívala. „Já to srovnám, slibuju, fakt. Fakt. Určitě ti to vrátím, Manu, ale teď nějaký peníze mám.“ Otevřela dlaň a ukázala mu zmuchlané bankovky. „Prosím, Manueli, moc to potřebuju!“ Hlas se jí třásl a v očích se zaleskly slzy.

„Kolik máš?“

„Šest kil, Manu.“

Ušklíbl se.

„To ses posrala, Roso, ne? Vypadni a vrať se, až budeš mít dost i na tu splátku. Jasný? Padej, ať tě už nevidím,“ ukončil rázně audienci a obrátil se ke svému parťákovi. Byl konec, věděla to. Zklamaná a apatická se dala na ústup napříč špinavým parkem. Klopýtala podél budovy Hlavního nádraží, sledována frustrovanými pohledy rumunských běženců, kouřících štiplavé ubalené cigarety a sedících na bobku vedle svých spících dětí.

Na dámské záchodky Masarykova nádraží se jí podařilo vklouznout, aniž by si jí ta protivná hajzlbába všimla. Při vší smůle začínala mít trochu štěstí. Nejdříve potkala v Hybernské Sonnyho. Moc ho neznala, věděla jen, že by nějaký matroš mohl mít. Byl to slizák, ale alespoň si z ní nedělal srandu. Dopadlo to dobře. Rychle tu věc v temném zákoutí za turistickou informační tabulí vyřídili a zbývalo uklidit se někam do tepla a bezpečí. Sem to bylo nejblíž.

Dosedla na záchodovou mísu a kostnatou rukou s ulámanými růžovými nehty netrpělivým pohybem zamkla kabinku. Celé tělo se jí chvělo očekáváním. Ještě chvilku a bude to dobré. Nervózně otevřela růžovou kabelku a začala se v ní přehrabovat.

„Jo jo, tady to je,“ mlela si pro sebe neslyšně. Vybalila nádobíčko, klekla si na dlažbu a záchodový poklop použila jako pracovní desku. Nakonec natáhla buchnu a zbytek vercajku roztržitě smetla zpět do toaletní taštičky. Bažení dosáhlo vrcholu. Začínala se třást jako osika, což nebylo vůbec dobré. Usedla zpět na porcelánový trůn, zvětšila otvor v punčoše na stehně a v třísle hledala nějakou použitelnou žilku. Snažila se zklidnit, ale ruce se jí horečně chvěly. Možná že tady. To by mělo být dobré. Na druhý pokus se jí podařilo napíchnout skrze svraštělou krepovou kůži cévku. Stiskla píst stříkačky a zavřela víčka.

Pochopila to okamžitě, ale už se nedalo nic dělat. Místo očekávané úlevy jejím tělem projel nepříjemný záblesk, poté se s vyvalenýma očima v křeči zhroutila k zemi.

Kapitola 6.

Drobný deštík se spustil zroztrhané podzimní oblačnosti nad atletickým areálem karlovarského gymnázia právě ve chvíli, kdy Honza Kolář uklízel svoje digitální stopky apoznámkový blok do trenérské brašny. Ta skrývala mimo jiné full hd kameru se systémem slowmotion, notebook svelkým monitorem pro přehrávání videa, sadu pro krevní odběry azákladní prostředek kouče, kovovou píšťalku. Zatáhl zip, přetáhl si přes hlavu kapuci apoodešel pod plastikový přístřešek na kraji rozběhové dráhy skokanského sektoru. Odložil tašku asrukama vkapsách sledoval pětici svých mladých svěřenců, vyklusávajících poctivě ještě jedno kolečko na moderní tartanové dráze. Déšť mezitím zesílil.

„To bylo jen tak tak,“ mumlal si spokojeně. Trénink vtakovém počasí by mohl ohrozit zdravotní stav jeho svěřenců těsně před odjezdem na první lyžařské soustředění na sněhu. Ato bylo to poslední, co potřebovali. Trojice děvčat adva chlapci vjuniorském věku mezitím doklusali až na jeho úroveň azačali se protahovat.

„Bylo to super. Moc pěknej trénink,“ pochválil je. „Teď už to zkraťte, nebo nastydnete. To by byla před odjezdem škoda. Protáhnete se večer doma, jo?“ usmál se na ně. „Padejte do sprch.“

„Tak díky, trenére,“ ozvali se skoro sborově.

„Není zač. Doufám, že vám na Dachsteinu vyjde počasí. Nejradši bych odjel svámi. Tak už utíkejte!“

Ukončil loučení asuspokojením se díval na pružné postavy adlouhé nohy odbíhající pětice. Uvědomil si, že by opravdu nejraději odjel do Rakouska snimi. Daleko od šedivého podzimního deště, hodin upočítače při sestavování tréninkových plánů pro klienty, okterých věděl, že je nikdy nebudou plnit, ahlavně od toho průšvihu, který se tak nečekaně objevil, jako by toho všeho nebylo dost. Nejraději by opravdu odjel, ale nešlo to. Zaprvé musel přispět svým dílem do rozpočtu rodiny, živil dvě děti. Azadruhé tahle událost se nedala jen tak odsunout stranou.

Déšť se ustálil aprovazy vody vytvářely na červeném oválu velké kaluže. Stmívalo se. Kapitán procitl ze zamyšlení.

„Ach jo, to jsem vůl,“ utrousil, když si uvědomil, že velký golfový deštník leží na zadní sedačce jeho oktávie. „Budu úplně durch.“

Chvilku váhal azíral, jak se kapky odrážejí od pružného povrchu rozběhové dráhy. Nakonec se ale rozmrzele pustil knedalekému parkovišti.

„Nebo co?“ doplnil ho Honza.