Kamil Pešťák

Následuj mne

Plzeň a Zwieslerwaldhaus
2018–2019

Publikace byla vydána za finanční podpory Plzeňského kraje

text © Kamil Pešťák

cover design © 2019 Lukáš Synek

typography © 2019 Jaime Zabala Bishop

edition © 2019 Smartconsulting s.r.o.

ISBN 978-80-907287-9-0 (tisk)

ISBN 978-80-907877-4-2 (EPUB)

ISBN 978-80-907877-3-5 (MOBI)

Na památku Mirka Hladíka staršího, krkonošské legendy, s poděkováním celé jeho rodině za vřelé přijetí, přátelství a krásné dny ve Špindlerově Mlýně.

Část první – Válečník

Jednou se přiznám, že když spíš,

jsem někde jinde a ty sotva víš

a já ti můžu jen těžko říct,

kde jsem, s kým, kde mám vlastně skrýš

Kapitola 1.

Ostrý vítr hnal po bledé podzimní obloze cáry šedých mraků, mezi nimiž občas nesměle vykukovalo slunce, jako by se bálo vstoupit do té předem prohrané hry. V krajině střežené čerstvě zasněženými alpskými velikány narušoval klid jen pohyb tlustého sviště, který neposedně panáčkoval kolem své nory. Štíhlý šlachovitý muž ho sledoval z kamene těsně pod vrcholem horského hřebene a náramně se přitom bavil. Po chvilce se při jednom silném poryvu větru zachvěl chladem a instinktivně dopnul barevnou větrovku až ke krku. Zvíře, poplašené nečekaným zvukem a prudkým pohybem, se ukrylo v díře. Bylo po představení. Muž ještě jednou přejel pohledem malebné údolí hluboko pod sebou. Potom chvilku starostlivě sledoval protější masiv, přes který se začala valit hradba srážkové oblačnosti. Bylo jasné, že v dohledné době bude sněžit. Nejvyšší čas vyrazit.

Seskočil ze své vyhlídky, sebral ze země cyklistický batoh a do speciální kapsy na popruhu pečlivě umístil mobilní telefon. Zabezpečil přístroj, který používal i jako fotoaparát, suchým zipem, aby ho na terénních nerovnostech v žádném případě nemohl ztratit, a hodil si bágl na záda. Při pokusu sepnout hrudní pás mu v ruce zůstala prasklá přezka. Znechuceně odfrkl a úlomek zastrčil do kapsy volných bikových kalhot.

„Co se dá dělat,“ usmál se pro sebe s přesvědčením, že si ničím nenechá zkazit nádherný den.

Před nástupem zimy to byla zřejmě poslední příležitost pořádně se svézt. Po dopoledním několikahodinovém výjezdu na vrchol ho teď čekala odměna v podobě skvělého sjezdu plného technických překážek, skoků a také nádherných výhledů do okolních hor. Natěšený a nabitý adrenalinem ještě alespoň vizuálně zkontroloval svůj odpružený stroj opřený o skalku a nasedl na něj. Nasadil si přilbu, nacvakl pedál a zasunul teleskopickou sedlovku do spodní polohy. Naposledy se podíval k obloze a uspokojený tím, co spatřil, svižně vyrazil úzkou stezkou dolů.

Po první utažené a mírně klopené zatáčce už se řítil vpřed na plný plyn. Trail namotaný na prudce se svažující horské louce ubíhal pod jeho kolem jako had a tlumení vidlice pracovalo na kamenitých zlomech až na maximální hranici. Ledový vzduch, kterým se řítil vpřed, v něm probudil totální extázi. Postupně přestal vnímat všechno kolem, vědom si toho, že každá větší chyba by měla fatální následky. Adrenalin bušil v jeho spáncích a na zmrzlé tváři se mu usadil infantilní úsměv. Tohle byl jeho život. Život tepající vzrušením. Život na hraně smrti.

Jen takhle si dokázal plně uvědomovat sama sebe a přežívat díky tomu ostatní všední dny.

Na dlouhé rovince zvedl kolo na zadní a radostí začal křičet. Následovala terénní vlna a skok s prudkým dopadem, který se později zvedal do krátkého protisvahu. Stoje v pedálech vyspurtoval na ostrý zlom a potom spustil kolo do další série klopených zatáček. V kamenném poli na hraně strmé rokle trochu zpomalil. Hledaje ideální stopu se přibližoval ke skalnímu žebru, které přetínalo tuto část údolí. Překonal dřevěnou lávku přes strmě spadající horskou bystřinu a podél kolmé stěny sjížděl k průrvě na kraji strže. Trail pokračoval na druhé straně útesu. Nadjel si poslední zatáčku a bez respektu prolétl mezerou.

Stalo se to přesně v okamžiku, kdy opouštěl stín skalní stěny a v technické zátočině kolem vystouplého balvanu musel na uzounké stezce přibrzdit. Před očima soustředěnýma na jízdu se mihl stín. Instinktivně natočil hlavu a v té chvíli jako by ho do ní kopl kůň. Sjezdové brýle se v obličejové části zdeformovaly a náraz mu přerazil nos až u kořene. Ochromující bolest vstřelila do mozku s neskutečnou silou. V šoku pustil řídítka a úplně ztratil vládu nad svým strojem. Kolo opustilo na kamenné hraně trať a společně s paralyzovaným pilotem se řítilo do hloubky propasti. Poslední věc, kterou si uvědomil, byl tvrdý dopad na skalní plotnu. Dalších zhruba dvě stě metrů pádu už jeho tělo připomínalo jen bezvládného hadrového panáka, který na dně rokliny zmizel v neprostupném houští u potoka. V tu chvíli se do ztichlého údolí začaly snášet první vločky sněhu z naducaných temných mraků, které rychle zaplnily oblohu. Drama beze svědků bylo u konce a všude kolem se znovu rozprostřel nekonečný klid a mír.

Kapitola 2.

Vyšel z přítmí zdravotnického střediska na volné prostranství uprostřed osady a světlo ho udeřilo do očí tak nesmírnou intenzitou, až je musel na chvilku přivřít. Pod nohama mu zaskřípal všudypřítomný udusaný písek. Jeho muži v pouštních uniformách s plnou výzbrojí kráčeli pár metrů před ním. Proplétali se s úsměvy na tvářích hloučkem odrbaných dětí, které hrály fotbal s improvizovaným hadrovým míčem. U zaparkovaného průzkumného vozidla debatoval velitel místní policie s členem rady starších a o kus dál u dalšího obrněnce čekala patrola Američanů. Přejel opatrným pohledem neutěšenou pustou planinu, táhnoucí se až k vyprahlým pahorkům v dálce. Prudký poryv horkého větru mu přitom vehnal prach do očí. Promnul si je rukou a podíval se na hodinky. Blížila se osmá. Právě si chtěl nasadit ochranné brýle, když se za ním ozval doktorův hlas.

„Pane kapitáne, ještě něco.“

Nechal brýle na přilbě a otočil se zpět ke vchodu. Koutkem oka přitom kohosi zahlédl. Zpoza budovy se na rozhrkaném dámském kole řítil přímo do hloučku uprostřed vesnice. Široké bílé kalhoty a volná košile vlály na jeho hubeném těle jako výstražný prapor a pomatený výraz v zakalených mladistvých očích pod okrajem ušmudlaného turbanu jasně signalizoval, co v nejbližší chvíli přijde. Byla to otázka desetin vteřiny.

„Doktore, k zemi!“ zařval a současně se vrhl do dveří.

Tlaková vlna výbuchu ho vymrštila do chodby proti zkoprnělému zdravotníkovi a oba je srazila na zem...

Muž sebou v posteli zaškubal, prohnul se v křeči jako luk a poté se s vyděšeným výrazem posadil. Po obličeji mu stékaly kapky potu, přestože v potemnělé místnosti byla celkem zima. Ruce se mu nekontrolovatelně třásly. Zíral chvilku do okna, za kterým se začínalo rozednívat, a potom si s úlevným hlubokým výdechem znovu lehl na záda. Když zavřel oči, uviděl to znovu.

Krvácející a téměř ohluchlý se potácí společně s vyděšeným doktorem troskami ošetřovny směrem k ohnisku výbuchu. Utržené lidské údy, neidentifikovatelné zkroucené předměty, krvavé skvrny okamžitě se vsakující do prachu a k tomu nesnesitelný křik těžce zraněných obětí. Absolutní paseka. Lidská jatka.

Rychle oči zase otevřel. Civěl do stropu. Z apatického stavu ho vysvobodila až melodie mobilního telefonu na nočním stolku. Born to be wild... Rychle budík umlčel a spustil ještě trochu roztřesené nohy na zem. Stáhl ze sebe propocené bílé tričko a nahý odkráčel do malinké koupelny. Cestou se do něj dala zima. Po několika minutách horké koupele ve skromném sprchovém koutě postupně uzavřel červený kohoutek a se zaťatými zuby se podrobil otužovací kůře. Ledová voda stékala po svalnatém těle a jako nějaký životabudič s sebou odnášela veškerý stres a napětí. Nakonec pod chladivý proud strčil celou hlavu a pokusil se chvilku vydržet.

Pozoroval svůj obraz v zrcadle.

Major Adam Lev řečený Leo, 46 let. Čtyřikrát zahraniční mise. Toho času mimo službu ze zdravotních důvodů. Psychiatrický pacient. Až na hlavu tělesně celkem ve formě. Vypracované prsní svalstvo, široká ramena s tuhými svalovými pletenci, silný šlachovitý krk. Souměrná hlava s výrazným, mírně zahnutým nosem. Vyoperovaná přepážka. Snědá kůže, tisíckrát spálená sluncem a mrazem. Stará světlejší jizva táhnoucí se dvoudenním šedivým strništěm od koutku úst až někam za ucho. Pod nakrátko ostříhaným porostem hustých a kdysi tmavě hnědých vlasů až nepřirozeně modré oči s fialovým odstínem, ověnčené vějířovitými vráskami. 185 centimetrů výšky. 91 kilogramů živé váhy. Kromě tenkého polštářku kolem pasu žádný tuk. Znechuceně se na sebe ušklíbl. Svobodný, rozvedený a nepoužitelný. Rozbité zboží.

Stáhl ze sušáku velký ručník a důrazně vytřel své zjizvené tělo až do ruda. V otevřené zásuvce se snažil najít holicí strojek, ale místo něj narazil na plechovou krabici od čokoládových bonbonů. Zaváhal. Po zdánlivě nekonečné době ji vyndal na toaletní stolek a otevřel. Ležela uvnitř. Zakonzervovaná, temně šedá, zabalená do mastného hadříku. Tátova soukromá devítka CZ 57 ve sportovní verzi SP-01 a tři náhradní zásobníky. Měl sto chutí ji vybalit, ale ruka se mu v poslední chvíli zastavila. Nebyl to ani rok, co ji držel v ruce s nábojem v komoře, pevně rozhodnut ji použít. Vyrušil ho naštěstí příchod souseda. Tehdy na tom byl mnohem hůř než nyní.

„Doktůrek má asi pravdu. Chce to jen trochu času.“

Zakroutil hlavou, zavřel víko a vložil pikslu zpátky do stolku. Letmo si ještě vzpomněl na svého otce.

Kráčí, celý rozzářený po úspěšném olympijském kvalifikačním závodě, ve střelecké vestě se zlomenou brokovnicí přes rameno a mává jim na tribunu. Matka sedící vedle se usmívá a tiskne mu zpocenou ručičku.

Probral se ze snění. To už je opravdu dávno.

Postavil na čaj a mezitím se oblékl. Spodní funkční prádlo, flanelová košile a péřová vesta. V nevytopené chatě mu konečně bylo příjemně. Usedl ke stolu a k čaji přikusoval dva dny starý gumový croissant. Nic moc. Pohlédl na hodiny. Sedm a pět minut. Venku už bylo světlo. Je čas.

Přes ošoupané džínsy si navlékl oteplovací motokrosové kalhoty, obul pevné boty a na hlavu si nasadil vlněnou dokařskou čepici. Vyšel před chatu.

Vzduch voněl jarem, obloha byla modrá, bez mráčku, ale mrzlo. Na mýtině před chatou pokrývala zem nesouvislá vrstva šedého hrubého firnu, která ve stínu u lesa dosahovala až půlmetrové výšky. Adam stál chvilku na zápraží a zhluboka dýchal svěží ostrý vzduch. Od úst se mu vznášely obláčky páry. Potom vyrazil prošlapanou cestou ke kůlně a vytlačil z ní své nejoblíbenější horské kolo. Byl to pár let starý model Santa Cruz, který dostal od přátel ze Států ke čtyřicátým narozeninám. Zkontroloval tlak v pneumatikách a na chvilku ještě zaváhal. Oklikou po cestě přes Rokytu, Hrádky a Srní se mu do Rejštejna jet nechtělo. Kopl do dveří kůlny, až se zabouchly, a vyrazil opačným směrem. Lesní stezkou vyšlapanou ve sněhu vedl kolo prudkým svahem, který byl zatím nesjízdný, až před Klostermannův most. Divoká Vydra, plná burácivé jarní vody, byla v zátočinách u břehu ještě pokrytá ledem a sálal z ní kousavý chlad. Opatrně přešel po namrzlých prknech a na druhém břehu konečně nasedl. Řítil se cestou, která kopíruje klesající rozbouřenou řeku. Vlevo minul vysoko položený hřeben kamenných viklanů a později na pravé straně probouzející se Turnerovu chatu. Po několika minutách rychlé jízdy dorazil úplně zmrzlý na Čeňkovu pilu, aniž by potkal živáčka.

Kapitola 3.

Tomáš Lev se na příchozího trochu kysele usmál a pokynul mu rukou.

„Ahoj. Není na to kolo ještě trochu zima?“

Měl svého velkého bratra rád, i když ho moc nechápal, a malinko na něj žárlil. Jeho žena Andělka si totiž Adama až nezdravě oblíbila, stejně jako většina ženských v okolí. Nerozuměl tomu a trochu ho to neustále popuzovalo. Přesto byl rád, že se u nich v Sušici před dvěma lety najednou objevil a prohlásil, že chce na Šumavě zůstat. Založili s jeho výraznou finanční pomocí firmu, která přes všechny drobné neshody slušně fungovala až do dnešního dne.

„Ahoj bráško, hubu mám zmrzlou jako psí hovno,“ poplácal po zádech drobnějšího Toma, skloněného nad ojnicí přívěsu, „jak to jde?“

„Jo, pár dní a budeme mít všechno po kupě.“

Jarní vodácká sezona už klepala na dveře a přípravy před otevřením jejich půjčovny lodí v Rejštejně vrcholily.

„Hodila by se ještě nějaká ruka navíc,“ načal Tomáš znovu téma, které spolu omílali celou zimu.

„Já to chápu, ale už jsme si to snad vysvětlili a spočítali, ne?“ odbyl ho zčerstva Adam. „Až se vrátím z Prahy, pár dní tu určitě budu. A máš tady přeci Martu, ne?“

„Hmm.“

„Nechám vám tu celý léto moje auto a v hlavní sezoně najmeme ještě nějakého brigádníka,“ mávl rukou k mírně zablácenému Jeepu Cherokee. „Druhý přívěs tu bude příští týden. Stačí?“

Tomáš se postavil a otřel si ruce do starých manšestráků.

„OK.“

Chystal se ještě něco dodat, ale nakonec jen rezignovaně mávl rukou.

„Holky jsou uvnitř v loděnici, udělají ti kafe.“

„To by bodlo.“

Sklonil se a pomohl bratrovi zvednout oj na závěsné zařízení Fiatu Ducato.

„Když to letos půjde dobře, koupíme příští rok novou káru,“ poklepal na zrezivělý blatník staré dodávky, sebral ze země kolo a šel k loděnici.

Tom si sedl na bočnici přívěsu a sledoval ho se smíšenými pocity.

Budova loděnice se skládala z velkého dřevěného hangáru a dvou spojených stavebních buněk, přilepených k jeho boku. Pozemek dosahoval až k řece. Kromě parkovacích míst nabízel letní posezení před stánkem s občerstvením a venkovní stojany na lodě. Teď, koncem března, bylo vše ještě pusté a prázdné. Adam opřel stroj před vchodem o buňku a vstoupil. Uvnitř bylo přítmí. Prošel improvizovanou recepcí do opuštěné kanceláře. Přes dveře do loděnice bylo slyšet vesele štěbetající dívčí hlasy. Stiskl zahřívací tlačítko kafemašiny, odhodil čepici na stůl vedle počítače a šel holky pozdravit.

„Dobré ráno, Leo!“ Tomášova žena Anděla zářila jako sluníčko. „Vypadáš dobře.“

Přistoupila k němu, dala mu pusu na obě tváře a přejela mu rukou po rukávu péřové bundy. Nakrátko ostříhaná Marta k němu otočila svůj trochu naivní dětský obličej a také se usmála.

„Ahoj.“

Držela v rukou právě rozbalené nové záchranné vesty.

„Ahoj, Marto. Rád tě vidím.“

Přistoupil k ní a pohladil ji po rameni. Než se stačila otočit, zase ustoupil.

„Dáte si se mnou kávu?“

„Určitě,“ zareagovala rychle Anděla, „jdu to připravit.“

Než stačil něco udělat, zůstali v rozlehlém hangáru, který byl nezaměnitelně cítit laminátem, lepidlem a plísní, s Martou sami.

„Jedeš pryč?“ dívala se na něj jako odstrčený oddaný psík.

„Jo. Musím do Prahy k doktoru.“

Dívala se mu do očí.

„Vezmu tě na ten výlet, až bude tepleji, jo?“

Usmála se a roztržitě začala trhat igelitový pytel od plovací vesty. Adamovi jí bylo líto. Před nějakou dobou ve slabé chvíli slíbil, že ji vezme na motorce do Prahy, a teď se z toho snažil vykroutit. Chtěl vycouvat z celého toho nerovného vztahu. Na druhou stranu měl tu hodnou holku z Dlouhé Vsi rád a nechtěl jí ubližovat. Věděl, že to podělal, ale bylo už pozdě.

„Jdu se připravit.“

Kývla jen hlavou a přehnaně soustředěně vyndala z bedny další zabalený kus.

Prosmýkl se uličkou mezi řadami kanoí a kajaků a vstoupil do oddělené garáže.

Stála tady a čekala na něj. Přivezl si ji ze Spojených států společně s manželkou. Když mu žena utekla zpátky do Ameriky, motorka po ní zdědila jméno. Jannifer po zimní údržbě zářila vyleštěným chromem a kožené doplňky se leskly jako psí koule. Harley-Davidson Dyna Wide Glide z roku 1996. Adamův splněný sen z mládí.

Posadil se na uskladněné rafty, zíral na Janny a myšlenkami znovu sklouzl k problému s Martou. Přesně takhle tady seděl na podzim, když se vypařil z oslavy závěru sezony. Uprostřed večera, když byli všichni v nejlepší náladě a i on si dal pár piv, na něj padl psychotický záchvat. Nevydržel se dívat na skvěle se bavící hosty a po anglicku zmizel v garáži.

Potichu vklouzla dovnitř a lítací dveře za jejími zády jen mírně zavrzaly. Nemusel se otáčet, aby zjistil, kdo narušil jeho soukromé rozjímání v temnotě garáže. Cítil její nenápadnou vůni. Byla to vůně levandulového mýdla a mládí, která ho už dlouho rozptylovala a zneklidňovala. Snažil se dvacetileté Martě neobratně vyhýbat, ale tím ji k sobě ještě více přitahoval. Byla do něj beznadějně zamilovaná. Slyšel její dech a zpovzdálí tlumený zpěv a hluk večírku. Po čtyřech vylezla na hromadu raftů a zezadu se k němu přiblížila. Ani se nepohnul. S nečekaným vzrušením čekal, co se bude dít. Těsně za ním chvilku zaváhala. Slyšel, jak naprázdno polyká. Cítil teplo jejího těla a srdce se mu rozbušilo. Objala ho rukama a políbila do prošedivělých vlasů. Její vůně byla tak intenzivní, že se mu z toho dělalo mdlo.

Zpočátku se bál pohnout, ale potom si ji jednou rukou přitáhl k rameni. Líbala ho na krku a do strniště na tváři. Opatrně ho odstrčila a povalila na záda. S přivřenýma očima na ni hleděl a pozoroval, jak se k němu v přítmí zvolna přibližuje. Líbali se otevřenými ústy a úvodní něha se zvolna měnila ve vášeň. Plná ňadra se jí rytmicky zdvíhala zrychleným dechem. Hladila ho po celém těle. Začala ho svlékat. Věděl zcela jistě, že to má ukončit, že je to všechno úplně špatně, ale nedokázal se té zvířecí touze ubránit. Od té nešťastné příhody v Afganistanu s žádnou ženou nespal a příroda si zřejmě žádala své. Zajel rukama na její záda a přetáhl jí svetr přes hlavu. Byla krásná. Zavřel oči a úplně se odevzdal přívalu pošetilé dívčí lásky.

„Haló, Adame… Máš tady to kafe. Vystydne ti to,“ ozvala se za dveřmi Anděla a přerušila tok vzpomínek.

„Jo, už jdu!“

O půl hodiny později, navlečený do kožené bundy s beránkem a s černou helmou na hlavě, vyjížděl směr Sušice. Vycíděný cruiser pod ním bublal v hluboké tónině, jakoby se po dlouhé zimě nemohl dočkat první vyjížďky. Silnice se v zatáčkách kroutila po členitém břehu Otavy a Adam si jízdu neskutečně užíval. Pod šátkem, který měl natažený přes obličej, se mu rozlil šťastný úsměv a na trable s tou bláznivou ženskou úplně zapomněl.

Kapitola 4.

Doktor Lacina právě usilovně okusoval konec propisky a snažil se zahnat obrovskou chuť na cigaretu, když ten zvuk uslyšel. Temné pochrchlávání nízkoobrátkového motoru přerušilo jeho meditaci nad vlastním duševním zdravím. Vztyčil se z pohodlného terapeutického křesla a přistoupil k oknu. Z přízemní ordinace polikliniky v Břevnově byl perfektní výhled na poloprázdné parkoviště. Očekávaný pacient právě parkoval téměř před jeho okny. Usadil pečlivě motorku na stojan, a když si sundal helmu, chvilku protahoval tělo zdřevěnělé několikahodinovou jízdou. Potom volným krokem vyrazil ke dveřím budovy. Psychiatrovi, který znal celou historii muže v kožené bundě, připadal jako nějaká líně se procházející šelma, která předstírá nezájem, ale je svým způsobem smrtelně nebezpečná. Odstoupil od okna a vrátil záclonu na místo. Zpoza dveří se ozval hlas návštěvníka a sestry v recepci. Doktor se na setkání celkem těšil. Za ten rok, co pacienta převzal na doporučení kolegy z nedaleké Ústřední vojenské nemocnice, si k sobě našli cestu. Ne že by byli přímo přátelé, ale v každém případě byl jejich vztah určitě nadstandardní. Ten člověk ho zajímal. Jen nevěděl, jestli je to úplně správné.

Ozvalo se krátké zaťukání.

„Pojďte dál, Adame.“

Povídali si spolu víc než hodinu. Lacinovi se chvílemi zdálo, že jeho protějšek ztrácí koncentraci. Jeho neklid byl čím dál zřetelnější. Sezení začínalo ztrácet smysl.

„Víte, Adame, zdá se mi, že jste za ten rok udělal obrovský pokrok. Vypadáte už zase sebevědomě a říkáte, že somatické příznaky vašich stavů už téměř zmizely.“

Mohutný muž v křesle jen tiše přikývl.

„Co se týká nočních můr a divokých snů, mají je téměř všichni. I ti, kteří zdaleka neprožili to, co vy.“ Doktor se napil kávy, kterou jim připravila recepční. „Vy jste v podstatě muž činu. Ta dobrovolná izolace a klid na Šumavě vám určitě prospěla, ale momentálně byste se měl něčím naplno zaměstnat. Určitě by to částečně vytěsnilo ty vaše běsy. Co myslíte?“

„Hmm,“ zabručel Leo a opřel si bradu o pěst.

Zahleděl se lékaři do očí.

„Máme s bratrem půjčovnu lodí na Otavě. Sezona začíná za pár dní a práce tam bude určitě dost,“ soukal ze sebe zamyšlený pacient.

„Bude vás to uspokojovat? Zdá se mi, že půjčování lodiček je hluboko pod vašimi mentálními možnostmi. Pokud se chcete odpoutat od starých myšlenek, potřebujete svou kapacitu využít naplno. Nesmíte mít čas se v sobě rýpat.“

Upřený pohled temně modrých hlubokých očí Lacinu maličko znervózňoval.

„Navíc je tam ten trochu problematický vztah s mladším bratrem,“ pokračoval doktor, když se nedočkal odezvy. „Řekl bych, že by to nedělalo moc dobrotu. Tomáš se pod vaším dohledem cítí méněcenný. I když firmu formálně vede on, má pocit, že ho zastiňujete, a jak jste sám říkal, neustále poučujete. Nechte mu nějaký prostor, oběma se vám uleví.“

„Mám se dívat, jak přivede firmu na buben? Je to sice šikovný organizátor a mechanik, ale s financema to vůbec neumí!“ odhodlal se konečně Leo k odpovědi, trochu rozhorleně.

„Tolik bych se nebál, hoďte tu starost na jeho ženu. Ať drží kasu, dámy k tomu mají lepší vlohy. A on si nebude připadat tak trapně, co říkáte?“

„No jo, asi máte pravdu, doktore. Ostatně jako vždy,“ usmál se rezignovaně na svého psychoterapeuta, „bude to tak určitě nejlepší. Ještě mi poraďte, co s tím mým dvacetiletým úletem, a budu zdravý jako rybka!“

Lacina se začal smát.

„Takhle se mi už líbíte víc, ale s tou ženskou vám moc neporadím. Myslím, že když se tam nějakou dobu nebudete poflakovat, mohlo by se to samo usadit. Ne?“

„No, to si nejsem tak jistý, neznáte Martu. Ale za pokus to stojí.“

Adam se znovu pohodlně opřel o opěradlo.

„Tak v tom se shodneme, ale co s vaší prací? Máte něco, co by vás bavilo? Nějakou pořádnou činnost, která by vás trochu pohltila?“ podíval se doktor tázavě.

Adam po chvilce přemýšlení pokýval hlavou a zamručel:

„Možná, určitou nabídku jsem před časem dostal.“

„Tak jen do toho, příteli. Nejvyšší čas pustit se znovu do života, a to po hlavě!“

Mudr. Roman Lacina se usmál a gestem ukončil sezení. V tu chvilku ani jeden z nich netušil, co tím rozhodnutím uvedli do chodu.

Kapitola 5.

Leo dojedl, odložil příbor a napil se nealkoholického piva. Pachuť v ústech mu připomínala jeho život v posledních letech. Bezpečný, uspokojivý, ale bezobsažný. S odporem postrčil sklenici se zbytkem náhražkového nápoje od sebe a utřel si ústa ubrouskem. Pohledem z okna restaurace se ubezpečil, že harley stojí na svém místě, a následně přelétl očima Letenskou pláň až obřímu metronomu na místě bývalého ohyzdného Stalinova pomníku. Čas běžel. Tik...Tak...Tik...Tak... Unikal mu mezi prsty jako krev z tepny smrtelně zraněného kolegy v jeho náručí kdesi v provincii Lógar.

„Budete platit?“ otázal se otrávený číšník, na kterém bylo znát, že do práce chodí opravdu jen z povinnosti. Vytrhl Adama z rozjímání.

„Jasně, ale přineste mi ještě jednou tohle,“ ukázal s pocitem masochisty na skleničku před sebou. Pingl odkvačil pro účet a objednávku. S alkoholem se Leo v poslední době tak trochu potýkal, a navíc řídil. Nedalo se nic dělat. Měl žízeň. Než zaplatil účet, vytáhl z kapsy telefon a položil ho na stůl. Zíral na něj a chvilku sám sebe přesvědčoval, že dělá správnou věc. Nakonec se rozhodl. Doktor má pravdu, zamručel a rozsvítil display. Bylo půl jedné.

Číslo našel na první pokus, přestože ho už tak tři roky nepoužil. Marek Rokyta „Rocky“, stálo v adresáři. Dříve než stiskl volání, zatoulal se v myšlenkách zpět do prvního ročníku plzeňského gymnázia.

Říká se tomu osudové setkání. Vlasatý, šlachovitý mládenec s neuvěřitelnými nápady, orlím nosem a rtuťovitou povahou se stal v prvním ročníku jeho sousedem v lavici.

Společně s dalším bohémským výrostkem, Danem Nesnídalem řečeným „Hugo“, tvořili svatou trojici, která k nelibosti profesorů svorně porušovala snad všechna školní pravidla. Jejich společné tažení středním vzdělávacím ústavem nemělo dlouhého trvání, přesto někteří z vyučujících mají dodnes na téma těchto mušketýrů zlé sny.

„Číslo je momentálně nedostupné nebo vypnuté, opakujte prosím volání později.“

Adam vyslechl frázi ještě v angličtině a lehce zmatený volání ukončil. Tohle nebylo Rockymu vůbec podobné. Když se s ním dříve vídával, postřehl u něj posedlost hraničící se závislostí. Marek nedokázal svůj iPhone odložit ani na chvilku. Používal ho jako mobilní kancelář i během adrenalinových kousků, které tak rád sdílel do světa sociálních sítí.

„Zvláštní,“ zakroutil Leo hlavou.

Vytočil číslo znovu. Nic. Zalovil v peněžence, kterou ještě nestačil uklidit, a po chvilce přehrabování vylovil pomuchlanou vizitku.

ITS Agency

Marek Rokyta

Telefonní číslo sedělo. Vizitka nebyla ani rok stará, stejně jako nabídka práce, kterou od Rockyho při náhodném setkání dostal. Adresa firmy Pražská ulice, Mladá Boleslav. Adam se zvedl ze židle, kývl na znuděného číšníka a za pár vteřin už na své Jannifer obratně kličkoval městským provozem směrem Holešovice a Černý Most.

Kapitola 6.

Po druhé hodině se kolona na mladoboleslavské dálnici úplně zastavila. Adamovi, kterému zbývalo do cíle cesty už jen pár kilometrů, to nedělalo zase tak velký problém. Opatrně se proplétal kolonou nehybných vozidel a ignoroval nenávistné pohledy zpruzených řidičů. Minul Pískovou Lhotu a v Bezděčíně sjel z ucpané dopravní tepny. Ulevilo se mu. Projel průmyslovou zónou a Pražskou ulicí volně pokračoval směrem k areálu letiště.

Recepční firmy ITS Adriana Kaňkovská pozdravila s trochu hraným úsměvem odcházejícího obchodníka a hned potom se s jistou netrpělivostí podívala na své stříbrné hodinky. Páteční odpoledne se táhlo jako med a ona si za vyleštěným pultem připadala úplně ztracená. Moderní prosklenou budovu IT agentury už opustili úplně všichni kromě šéfa. Ten si dával na čas. Bylo to k uzoufání. Venku svítilo slunce a svěží jarní počasí vybízelo k tomu, aby konečně opustila své stísněné pracoviště. Nešťastně přejela pohledem směrem k výtahu v čele naleštěné vstupní haly. Pořád nic. Po několikáté přerovnala kancelářské potřeby na stole, a když si potom z nudy chtěla otevřít v telefonu facebook, uslyšela rachot rotoru vrtulníku.

Malý soukromý stroj Robinson R66 se snášel nad plochou parkoviště přímo proti budově agentury. Než stačil dosednout na zem, všimla si Adriana velkého muže v kožené bundě, který z protější strany silnice přes tmavé brýle se zájmem sledoval přistávací manévr hlučného stroje. Stál na slunci s rukama v kapsách, opřený o chromovaný motocykl. V okamžiku, kdy pilot konečně vypnul motor, se vydal pružným krokem směrem ke vchodu do firmy. Recepční, vděčná za každé zpestření závěru nekonečného pracovního týdne, se rychle prohlédla v zrcátku za pultem a potom už úsměvem vítala vstupujícího hosta. Byla si jistá, že tenhle muž ve firmě ještě nikdy nebyl. Při pozornějším pohledu instinktivně vycítila, že nastanou nějaké potíže.

Automatické prosklené dveře se nehlučně otevřely. Adam vstoupil do rozlehlé klimatizované vstupní haly, sundal si sluneční brýle a pohledem rychle přejel moderní minimalistický interiér. Na chvilku se očima zastavil u velké plakety s logem společnosti, která se vznášela v prostoru nad recepcí.

„Dobrý den, slečno,“ pozdravil, když jeho nafialovělé oči doklouzaly k Adrianě.

„Dobrý den, pane. Co pro vás mohu udělat?“

Chtě nechtě se pod jeho upřeným pohledem začervenala. Přistoupil blíže.

„Jmenuji se Adam Lev. Nerad obtěžuji, ale potřeboval bych od vás jen informaci,“ pokračoval po krátké odmlce, když přejel všetečným pohledem jmenovku na její hrudi. Usmál se na ni.

„Já jsem Adriana,“ vyhrkla celkem zbytečně, „prosím, ptejte se, určitě vám ráda pomůžu.“

Položil na stůl ošoupanou vizitku, kterou vyndal z náprsní kapsy bundy, a tázavě se na ni zahleděl.

„Hledám svého přítele, měl by tady pracovat. Nemohl jsem se mu dovolat, tak mě napadlo...“

„Pan Rokyta už tu nedělá,“ přerušila ho s trochu vyděšeným výrazem, když předtím rychle přečetla jméno na vizitce. Zvedla k němu oči.

„Co je s ním?“

Neznělo to jako dotaz, ale spíše jako rozkaz. Zachvěla se.

„Zmizel.“

Chvilku bylo ticho. Roztržitě těkala z jedné strany foyer na druhou.

„Jak zmizel?“

Poslední otázka už nezněla tak ostře. Znovu se mu podívala do očí a uviděla v nich obavy.

„Na podzim prostě jednoho dne zmizel,“ pokrčila omluvně rameny. „Víte, máme přísný zákaz podávat o tom informace. Musíte si promluvit s panem ředitelem. Ještě je u sebe, mohl by vás snad přijmout.“

Kývl. Chvějící se rukou zdvihla interní telefon a v předvolbě našla číslo šéfa.

„Pane řediteli, čeká tu na vás pan Lev. Potřebuje od vás nějaké informace.“

Chvilku poslouchala s neurčitým výrazem ve tváři, potom sluchátko zavěsila.

„Pan Trejbal už nemá čas. Je prý na odchodu. Pokud to je nutné, máte prý počkat zde, promluví si s vámi cestou,“ ukázala očima směrem k zaparkované helikoptéře a přejela si nevědomky rukama boky, „dáte si zatím kávu?“

„Jistě, rád,“ odpověděl trochu zklamaným hlasem, „počkám tu na něj.“

Sledoval, jak se elegantním krokem vydala napříč recepcí k naleštěnému stříbrnému pressovači. Firemní vypasovaná blůzka a úzká černá konzervativní sukně pod kolena prozrazovala její proporce víc než jasně. Světlé vlasy měla stažené do přísného ohonu a nalíčená byla jen decentně. Tak osmadvacet, odhadoval Adam. Pravděpodobně rozvedená matka samoživitelka, dohadoval se v duchu dál. Usadil se na barovou stoličku u pultu a odložil si na něj brýle. Kávová souprava před ním přistála během okamžiku.

„Mléko?“

Zakroutil hlavou a znovu se na ni usmál.

„Ne, díky. Pracujete tady dlouho?“

„Něco přes dva roky. Při mateřské jsem dodělala ekonomku, ale jiná práce tu nebyla. Ještě štěstí, že máme babičku, pomáhá mi.“

Nechápala proč mu to všechno říká, úplně cizímu člověku.

S porozuměním kývl.

„Rozvedená?“

„Ne, nevzali jsme se, utekl dřív, než se malá narodila.“

„Líbí se vám ta práce?“

Pokrčila rameny.

„Někdy ano. Občas se tu objeví zajímaví lidé. Víte, jsme jedna z největších IT a bezpečnostních společností v republice a máme spoustu významných zákazníků,“ nechala se trochu strhnout výkladem.

Adam byl dobrý posluchač.

„Bezpečnostní a informační systémy, registry, ochrana osob a podobně. Pracujeme i pro ministerstva a jednou nás navštívil i pan prezident a...“ chtěla pokračovat, když se rozsvítila kontrolní světla výtahu.

„Šéf už jede.“

Ing. Pavel Trejbal, ředitel a majitel větší části agentury ITS, netrpělivě poklepával prsty na zrcadlovou stěnu výtahu. Měl zpoždění. Za hodinu měl být na Konopišti. Náměstek ministra dopravy bude čekat přesně v půl čtvrté na odpališti číslo jedna místního hřiště. Bylo to k vzteku. Těsně před načasovaným odchodem musel přijmout dva nečekané, důležité hovory. Neschopnost některých jeho podřízených ho uváděla v úžas.

V poslední době pochyboval, zda si dokáží samostatně alespoň utřít zadek.

„Tak dělej!“ obořil se naprosto nesmyslně na výtah, který s tichým zaúpěním konečně přistál v přízemí. Než se dveře otevřely, prohlédl se v zrcadle. Světle hnědé, pečlivě učesané vlasy, modré oči, hladce oholená, jakoby vyžehlená tvář. Vždy vypadal mladší než ve skutečnosti. Byl spokojený. Urovnal si límeček starorůžového golfového trička Under Armour, zatáhl břicho, mírně přetékající přes drahý opasek téže značky, a vykročil do haly.

S respektem vykročila šéfovi v ústrety. Znala už jeho nálady, které se střídaly jako dubnové počasí. Člověk si nikdy nemohl být jistý, v jakém rozpoložení se zrovna nachází. Jediný člověk ze všech lidí ve firmě, který si z toho nic nedělal, byl Marek.

„Ach jo,“ málem jí ujelo nahlas. „Pane řediteli, tento pán se jmenuje Adam Lev a rád by s vámi mluvil.“

Střetla se s jeho chladným rybím zrakem.

„Jistě. Inženýr Trejbal,“ představil se nervózně, když pohled přenesl směrem k ošuntělému motorkáři u recepčního pultu. „Nemám moc času. Jestli opravdu něco důležitého potřebujete, řekněte mi to cestou,“ ukázal rukou ven, a aniž by se obtěžoval Adrianu pozdravit, vyrazil s nasupeným výrazem směrem ke dveřím, které se odsunuly, jakoby se ho také bály.

Leo pobaveně mrkl na zaraženou Adrianu.

„Vrátím se dopít tu kávu,“ usmál se a vyrazil volným krokem za ním.

Sledovala ten výjev skrze tónovanou průhlednou stěnu.

O hlavu větší Lev, který jí byl čím dál sympatičtější, došel Trejbala během několika kroků ještě pod schodištěm, aniž by nějak zjevně zvýšil úsilí. Během chůze na něj promluvil. Ředitel na chvilku zastavil, ale potom ho zřejmě odbyl nějakou výmluvou a chtěl pokračovat k čekajícímu vrtulníku. V příštím okamžiku Adriana strnula. Leova ruka se bleskurychle vymrštila, zachytila loket odcházejícího a prudce s ním smýkla. Trejbal se jako nějaká hadrová hračka ocitl ve zkroucené poloze přímo před dominantní postavou v koženém křiváku. Skrze skleněnou stěnu nemohla slyšet, co si ti dva říkají, ale podle výrazu ve tvářích to byla velmi ostrá výměna názorů. Vše trvalo asi půl minuty. Ředitel se poté naštvaně vytrhl z Adamova sevření a se skrčenou hlavou proběhl pod zvolna se roztáčející vrtulí. Velký muž odstoupil do bezpečné vzdálenosti a zamyšleně sledoval, jak se stroj zdvihá ze země a rychle mizí v dálce jižním směrem.

Kapitola 7.

Když vstoupila do stylové pizzerie vŽelezné ulici, chvilku jí trvalo, než si zvykla na tlumené intimní osvětlení. Zamžourala očima asmarně potlačovanou nervozitou se rozhlédla po lokále. Nějakou dobu trvalo, než ho objevila. Srdce jí poskočilo radostí. Vpodstatě ani nedoufala, že tu bude. Pozvání na večeři od takového impozantního chlapa bylo pro ni téměř nepochopitelné, ikdyž samozřejmě tušila, oco tu hlavně jde. Rozepnula si tříčtvrteční liščí kožíšek půjčený od matky arozvážnými kroky se na vysokých podpatcích vydala směrem kněmu. Všiml si jí, když byla vpůli cesty. Odložil jídelní lístek, který do té doby studoval, povstal avykročil jí naproti.

„Dobrý večer, Adriano. Jsem moc rád, že jste tady. Je to sice klišé, ale připadal jsem si vcizím městě opravdu trochu osamělý.“

Usmíval se. Pomohl jí galantně svléknout kožich, který pověsil na věšák, aodsunul jí židli. Přiblížil se kní přitom tak blízko, že cítila jeho tělesné teplo anevtíravou vůni nějakého pánského parfému. Náhlý záchvěv vzrušení ji skoro ochromil. Usedla toporně za stůl, neschopná cokoliv říct, adívala se, jak se zasouvá na druhou stranu proti ní. Silné, jemně ochlupené paže svojí tmavou pokožkou kontrastovaly sjednoduchým, ale kvalitním bílým tričkem, zastrčeným vmírně opraných modrých riflích. Pod tričkem se rýsovaly mohutné prsní svaly atéměř ploché břicho. Polkla na prázdno apotom ochraptělým hlasem pronesla:

„Ani jsem nečekala, že tu budete, překvapil jste mě. Prosím, můžeme si tykat?“ dodala po odmlce nesměle.

„Jistě, budu rád. Jsem Adam, ale říkejte mi klidně Leo. Většina přátel mě tak oslovuje,“ podal jí súsměvem přes stůl ruku.

Měl pevný, ale citlivý stisk. Podržela ji co nejdéle anejraději by ji už nikdy nepustila.

„Adriana.“

Objednali si. Adam sledoval její výraz, když zamyšleně studovala nabídku restaurace. Na jeho vkus užila trochu více makeupu, než by se hodilo, ale ani to nedokázalo potlačit sympatické rysy její kulaté tváře. Vyzařovalo zní, že se chce líbit. Pečlivě upravené vlasy jí spadaly na odhalená ramena aelastické černé šaty zdůrazňovaly hrotitá ňadra. Když obracela listy jídelního lístku, štíhlé prsty zářily čerstvě nalakovanými, tmavě rudými nehty. Bylo mu líto, že ji pozval hlavně kvůli získání informací. Připadal si trochu jako padouch.

Když obsluhující dívka odešla, podívala se na něj pátravě hnědýma očima.

„Víš, že sis dnes pravděpodobně udělal vážného nepřítele?“

Přikývl aona pokračovala.

„Náš šéf není zvyklý, aby mu někdo odporoval, aúplně nesnáší, pokud se ho někdo dotkne. To nebylo zrovna moudré!“

„Myslím, že to přežije. Ale máš pravdu, že přátelé znás asi nebudou,“ pokrčil Adam rameny.

„O čem jste se vlastně venku bavili?“

„Vlastně oničem. Slušně řečeno mě poslal do háje. Ptal jsem se, co ví oMarkově zmizení. Odpověděl, že nic, akdyž jsem si ho podal, řekl, že je rád, že se toho kreténa konečně zbavil avůbec netouží ho hledat. Potom mě poslal kamsi. Nedozvěděl jsem se vůbec nic.“

„To mě mrzí. Marek je asi tvůj blízký přítel, co?“

„Kamarád od střední školy. Trochu cvok, ale má něco do sebe.“

Naklonila hlavu na stranu aupřeně se na něj dívala. Vypadalo to, že se rozhoduje kněčemu důležitému.

„Také jsem ho měla ráda,“ pronesla tiše. „Chybí mi.“

Leo to pochopil. Díval se na ni najednou úplně jinýma očima.

„Chtěla bych ti pomoct. Můžu ti říct všechno, co vím. Nakonec stejně jsi mě pozval kvůli tomu, ne?“

„Ne úplně.“

Zavrtěl hlavou.

„Ty to nevíš?“ zvážněla.

Přikývl.