Třinecké železárny, 1975

V interiéru kaple Cyrila a Metoděje naleznete pamětní desku, která připomíná zaniklou osadu Lipňany. Ta zanikla při výstavbě jaderné elektrárny v letech 1975–1985, Dukovany

Dialog místo úvodu

Víte, že jsme si slíbili maximálně tři knížky? Tak tohle je pátá…

To vím, ale jak ta čtvrtá (nejen) k maturitě, tak tato pátá jsou přece jen jiné.

V čem je tahle jiná?

Vychází přece z toho, že několik let jezdíme po zemi a povídáme si s lidmi o jejich místních dějinách. A nepřestává nás překvapovat a fascinovat bohatství i dramatičnost těchto dějin.

To je fakt, tak jsme si řekli, že se zkusíme podívat na originální místní příběhy, které však mají své přesahy do tzv. velkých dějin.

Přesně, vzkřikl bych doslova: „Není malých dějin!“

Vybereme tak několik témat a zahloubáme se do jednotlivých míst. Půjdeme do Jeseníků, do Třince, Zlína i Mostu, Velkého Meziříčí i Jindřichova Hradce nebo Karlových Varů.

A víte co, mě vedle míst vždycky zaujme nějaká zdánlivě ztracená osobnost, takže za mě nepůjde jen o místa, ale i o lidi.

Jasně, Ottendorfer, Sigmund, Fiedor, Steinbrener… nebo šlechtické rody již dávno nesídlící na svých zámcích a usedlostech.

Tak jak to vyjmenováváte, to už je na jednu knížku až dost. A to se ještě podíváme i do vězení.

Už dost! Nechme si něco na příště.

Na jaké příště?! Tímhle přece s knihami končíme!

No, když myslíte…

Tak tady je Martin Groman.

A tady je Michal Stehlík.

Léto 2025

Kapitola I:

TRAGICKÉ KVĚTNOVÉ DNY

Nepovstala jen Praha

Právě v roce 2025, kdy si česká společnost připomíná osmdesát let od konce druhé světové války, je patrné, jak moc jsme v pohledu na naše moderní dějiny v zajetí schémat a klišé. Přestože nás od zásadní společenské změny roku 1989 dělí více než tři dekády, některá interpretační schémata stále přetrvávají a jiná se naopak aktualizují velmi dynamicky dle politické a mezinárodní situace. Ani tyto nové interpretace nás však nepřibližují skutečné realitě dubna, května a června roku 1945.

Přerovští občané vítají v květnu 1945 sovětskou armádu

I proto jsme se rozhodli toto téma zařadit jako jednu z kapitol našeho pohledu na regionální dějiny. Ačkoliv se zaměřujeme na konkrétní osudy a příběhy regionu, je nezbytné zasadit je do širšího historického kontextu a zároveň vysvětlit, proč se věnujeme právě těmto místům. Naším cílem je mimo jiné narušit obecně rozšířená schémata výkladu, jak bylo naznačeno výše.

Konec války jsme si zúžili (v něčem asi i pochopitelně) na situaci vojenských akcí a přítomnost armád. Vzývání Rudé armády a Sovětského svazu bylo po roce 1989 vystřídáno vzýváním armády americké a spojeneckou rolí Spojených států amerických. Rudé armádě a roli SSSR rozhodně pak neprospěly čerstvé aktualizace s imperiálními choutkami Vladimira Putina a Ruské federace, kde dochází k propojení minulosti se současností. Nejde přitom ale jen o to, že někdo připodobňuje Putinovy snahy snahám Stalinovým, ale i o způsob, jakým ruský režim přistupuje k Velké vlastenecké válce a zdůrazňuje svoji (nespornou) roli v porážce hitlerovského Německa.

Český veřejný prostor se tak v posledních letech soustředí na několik málo momentů. Jedním z nich je právě pozitivní připomínání americké armády, zejména během plzeňských slavností osvobození. Druhým je pak zdůrazňování role českého odboje na konci války, konkrétně v připomínání Pražského povstání, zejména bojů o rozhlas.

S tím je spojeno akcentování role Vlasovovy armády při osvobození Prahy, resp. uchránění Prahy před zničením. A s tím se pojí i jistá relativizace role Rudé armády a jejího podílu na osvobození, když se přece část někdejšího protektorátu „osvobodila sama“. To je však velmi zjednodušující a zavádějící interpretace, protože bez příchodu spojeneckých armád by žádný odboj v zázemí neměl šanci na dlouhodobé přežití.

Sovětské tanky mezi Náchodem a Českou Skalicí, květen 1945

Pozitivní vzpomínka na porážku nacismu samozřejmě tvoří důležitý základ kolektivní paměti. Konec války však logicky nemůže být redukován jen na tanky generála Pattona, Vlasovce a rozhlas. Z dobové reality nám vypadává několik zásadních podob konce války, které jsme do společenské paměti ještě příliš nepustili. Předně nám chybí obecné povědomí o tom, že významná část území dnešní České republiky tehdy osvobození neslavila, ale jako součást Třetí říše osídlená německým obyvatelstvem cítila kombinaci strachu a pocitu porážky. V těchto místech nevisí z oken československé či sovětské prapory, ale bílé zástavy vzdávajícího se obyvatelstva.

Dalším aspektem je přímý vpád války na naše území, které prožilo protektorát či přítomnost v Třetí říši v jistém poklidu, a náraz války přišel až na samém konci, často až mezi 7. a 9. květnem. Taková místa zažila například masivní bombardování a ničení, jako tomu bylo v Mladé Boleslavi nebo Moravském Krumlově. Konec války tak v sobě nese pachuť zničeného města a civilních obětí, to vše způsobeno letouny Rudé armády. Zde se již dobová paměť dostávala do rozporu s oficiální propagandou, jak si poradit s touto schizofrenní situací, kdy osvoboditelé svými válečnými stroji na samém konci války zabíjejí ty, které přišli osvobodit.

Třetím traumatickým momentem jsou opět květnové události, jež na některých místech vyvrcholily tragédií v podobě nacistických zvěrstev v samotném závěru konfliktu. Ne všude totiž okupanti přijali změnu moci bez odporu – přechod pod Revoluční národní výbory se místy neobešel bez poprav a vražd. Příklady podobných tragédií známe například z Třeště nebo Velkého Meziříčí na Vysočině.

A samostatnou kapitolou je pak také chování českého obyvatelstva vůči zajatým okupantům v květnových a červnových dnech roku 1945. Nejenže vznikly internační tábory, jež měly řešit přítomnost mnoha tisíců vojáků nejen německé národnosti, ale na mnoha místech docházelo k popravám bez soudů, v některých místech, jako například v Náchodě, šlo přitom o masovou vraždu, jež byla po dlouhá léta zamlčována. I přesto, že se jí následně věnoval například spisovatel Josef Škvorecký ve svém díle Zbabělci, dodnes není ve veřejném prostoru výrazně připomínána.

V několika kapitolách se chceme věnovat právě těmto „regionálním“ příběhům, které se doposud nepropsaly do širší paměti, na rozdíl například od Postoloprt nebo vražd na Švédských šancích u Horních Moštěnic na Přerovsku. Konec dubna a počátek května 1945 není jen příběhem Pražského povstání, jedná se o mozaiku mnoha různorodých příběhů. Je to doba nervozity, nejasných rozhodnutí, omylů, očekávání, masové migrace, strachu, útěků a zkratkovitých jednání. Mnohé kroky učiněné místními českými orgány dopadly v konečném důsledku dobře a německá branná moc se stáhla, jinde došlo k zásahům a pro mnohé ke zbytečnému krveprolití na samém konci války. Dané místo si pak v sobě nese vzpomínky na události mnohdy s velkou bolestí a zároveň rozporuplností. Bezprostředně po válce se totiž začínají psát příběhy černobíle, ty postupně odsouvají nekomunistický odboj, případně rovnou ženou nekomunistické odbojáře před soud. Vybraná místa zažila v několika málo dnech konce války dramatické násilné okamžiky, a to mnohdy s těžkými důsledky. Vzpomínky na tyto události se pak začaly velmi brzy po válce buď upravovat, nebo přímo zamlčovat. Není proto divu, že důsledky této „práce s pamětí“ jsou na oněch místech viditelné prakticky dodnes.

Moravský Krumlov: Jiné jaro 1945

Pohled na konec války byl po desetiletí formován jednoznačným obrazem Rudé armády, šeříků a pojmu osvobození. Pokud se do roku 1948 připomínala i americká armáda, po nástupu komunismu převládla linka jediného osvoboditele. Zlom roku 1989 vnesl do veřejného prostoru nejen návrat americké armády v západních a jižních Čechách, ale také rozporuplnost sovětského osvobození v podobě mnoha regionálních excesů, emblematicky udržovaných ve společenské paměti jako kombinace alkoholu, krádeží kol a podobně. Stále se však jednalo o „českou“ paměť, která ve veřejném prostoru vyčleňovala z daných událostí území, kde nežilo většinově české obyvatelstvo, i když k předchozímu Československu patřilo.

Po bombardování Rudou armádou byl Moravský Krumlov v troskách, 1945

Konkrétním příkladem tohoto fenoménu rozporuplných vzpomínek na konec druhé světové války může být město Moravský Krumlov. To je ve všeobecném vnímání známo především díky svému jedinečnému zámeckému komplexu a výstavě Muchovy Slovanské epopeje. Osudy místa mezi léty 1938 a 1945 si ovšem v dramatičnosti s historickým významem těchto fenoménů v ničem nezadají – a při bližším pohledu jsou možná historicky ještě významnější.

Místo samotné bylo již od 19. století nacionálním kolbištěm českého a německého živlu, navíc s významnou židovskou menšinou. V roce 1880 se zde přihlásilo k české národnosti 992 občanů, k německé pak 832. Následující desetiletí však přinesla silný tlak na germanizaci, kdy se mnozí rozhodovali pro „výhodnější“ nacionalitu, a tak v roce 1890 žilo v Moravském Krumlově již 1180 německých obyvatel oproti 653 přiznaným českým. O dva roky později obsazují místní Němci také radnici, která byla do té doby dlouhá léta v českých rukou. Národnostní situace se zde přelévala a po roce 1918 se zase začala převažovat na českou stranu.

Zápas o národnostní charakter místa byl patrný i v každodenním životě – například v případě zdejší barvírny, kde bylo českým zaměstnancům vyhrožováno ztrátou zaměstnání, pokud nepřihlásí své děti na německou školu apod. Důležitou roli v místě sehrávala šlechta, po staletí reprezentovaná rodem Lichtenštejnů. Když pak na počátku 20. století zemřeli poslední dva představitelé místní větve bezdětní, přešlo panství po roce 1908 pod jednu z větví rodu Kinských.

Do Říše

Samotný počátek dramatických událostí vrcholících místními tragédiemi můžeme i zde klást do podzimních měsíců roku 1938 a k událostem spjatým s Mnichovskou dohodou. I když situace právě v tomto regionu byla v lecčems specifická. Majitel panství Rudolf Antonín Kinský byl mnohými vnímán jako velký podporovatel nacistické politiky. Tradovalo se dokonce, že právě jeho intervence přispěla k tomu, že převážně český Moravský Krumlov připadl po Mnichovu 1938 Německu.

Aby došlo k propojení jeho majetku, byly 10. října 1938 k Moravskému Krumlovu přičleněny další čtyři české vesnice – Polánka, Rakšice, Rokytná a Dobřínsko. Při pohledu na mapu tvořilo zabrané Moravskokrumlovsko zvláštní výběžek zasahující do okolních českých jazykových enkláv. České obyvatelstvo zareagovalo na tuto situaci většinovým odchodem na české území, především do okolí blízkých Ivančic. Pamětníci například vzpomínali takto: „Když jsme se tehdy, teprve dna dny předtím, dozvěděli, že kvůli hraběti Kinskému bude zabrán i Mor. Krumlov, nastala doslova panika. Každý, kdo jen trochu mohl a neměl ve městě dům, se snažil Mor. Krumlov opustit. Byli to hlavně státní úředníci, kteří odváželi svoje skromné svršky doslova na trakařích, ručních vozících a jak se dalo.“[1]

V té době tvořili Němci jen asi třetinu obyvatel města. Přesto byl Moravský Krumlov 10. října 1938 obsazen německou armádou a následně: „… napochodoval novopečený a nikým nevolený starosta dr. Grohschmied v doprovodu hraběte Kinského vstříc německému veliteli. Dr. Grohschmied měl na polštářku klíč. Snad to byl symbolický klíč od hradeb nebo od radnice. U Německého domu vyvřeskovala německá děcka ‚hajl Hitler‘ a ‚sieg hajl‘ a házeli květiny na německá auta… Na stožár, vztyčený před radnicí, vylétla německá vlajka a Němci zajásali.“[2]

Odchod Čechů byl skutečně výrazný – ve městě zůstalo prázdných 70 domů, 160 bytů a 35 obchodů. Z hlediska obyvatelstva se po všech změnách podzimu 1938 dá hovořit o situaci národnostní vyrovnanosti, neboť zde žilo asi 1 100 Němců oproti tisícovce Čechů.

Po připojení k Říši Moravský Krumlov z historických pramenů jakoby mizí, podobně jako mnohá další území přičleněná po Mnichovu k Německu. Máme o něm jen útržkovité doklady, zároveň jsme po desetiletí přistupovali k těmto několika letům jako k dějinám „těch druhých“ a soustředili jsme se na osudy českého obyvatelstva během nacistické okupace v Protektorátu Čechy a Morava.

Život v Moravském Krumlově se však rozhodně nezastavil ani mezi léty 1939 a 1945. Město v tomto období mimořádně trpělo ztrátou úřadů a poklesem významu, což vedlo k úbytku obyvatelstva a postupnému úpadku. Starosta Grohschmied se v roce 1940 obrátil na úřady s požadavky na ponechání soudu, návrat vojenské posádky, zřízení střední školy, přesun zbrojního průmyslu do města nebo připojení dalších obcí a zlepšení spojení do Znojma. Nic z toho se však nenaplnilo. Z města se stala přehlížená periferie.

Jednou z mála průmyslových provozoven byl cukrovar, ale také ten přestal během války fungovat a jeho prostory byly využity jako skladiště. Shodou okolností zde byly uskladněny uniformy i výzbroj pro africké tažení, ty byly následně převezeny do Velkého Meziříčí a sám cukrovar byl během konce války a ústupu německých jednotek zapálen.

Pro místní občany pak představovalo územní začlenění do Ostmarky, součásti Třetí říše, také brannou povinnost pro místní muže, kteří tak po počátečním nadšení oblékli uniformu wehrmachtu a ocitli se na frontách druhé světové války.

Ani přírodní a logistické podmínky regionu však nepřály rozvoji většího partyzánského hnutí, jako tomu bylo jinde na Moravě nebo ve Slezsku. Každopádně byli i místní občané nuceni zapojovat se do přípravy opevňovacích a zákopových prací proti přicházející Rudé armádě. I přes nepříznivé podmínky se v prostoru mezi Moravským Krumlovem, Oslavanami a Ivančicemi utvořila menší partyzánská „skupina Josefa Hybeše“, které velel Antonín Řepka (1907–1952), a tvořilo ji několik desítek mužů. Samotný Řepka byl zakladatelem a prvním předsedou komunistické strany v Moravském Krumlově. Před válkou pobýval nějaký čas ve Francii a za své politické aktivity v komunistické straně byl také za první republiky několikrát zatčen. Za války byl několikrát vězněný, propuštěný, nasazený na nucené práce, utíkající z nasazení, následně povolaný na zákopové práce v říjnu 1944. Odmítl nastoupit, přešel do ilegality a vybudoval partyzánský oddíl působící především na jaře a létě roku 1945. Oddíl například přepadl tulešický zámek, kde získal zbraně a munici. Ve spolupráci s jednotkami Rudé armády generála Bělousova se podílel na osvobození města a okolí Moravského Krumlova.[3]

Křižovatka tragédií

Mezi dubnem a červnem se v Moravském Krumlově odehrály události, které se v základních parametrech podobaly tomu, co zažilo mnoho pohraničních míst, v případě Moravského Krumlova však mimořádně koncentrovaně. Když byly již v polovině dubna obsazeny blízké Ivančice, nastala mezi místními Němci panika a začali hromadně opouštět město, včetně starosty Grohschmieda. Sám hrabě Rudolf Kinský dle svědectví opouští Moravský Krumlov s naloženými vozy.[4]

„17. dubna byla nařízena všeobecná evakuace obyvatelstva. Větší část německého obyvatelstva uposlechla, mnozí Němci však zůstali a výzvy neuposlechlo české obyvatelstvo…“[5]

Moci se ujal Revoluční národní výbor, ale německé jednotky se vzápětí do města 19. dubna vrátily, včetně starosty. „Dopoledne nastává pro naše město osudový obrat. Do města se vrací od Hostěradic německé jednotky. Několik tanků obsazuje východní pozice z města… Na krumlovskou radnici se vrací dr. Grohschmied.“[6]

Členové národního výboru jsou buď zatýkáni, nebo se ukrývají v lesích či okolních vesnicích a německé obsazení Moravského Krumlova trvá dalších čtrnáct dní až do 7. května 1945. Teprve pak dochází již k definitivnímu útěku, přičemž německá armáda ještě ničí místní most.

Předposlední den války se stal pro Moravský Krumlov bez přehánění dnem osudovým, neboť byl zasažen masivním bombardováním Rudé armády, které trvalo až do brzkých ranních hodin 8. května 1945. Bombardování v několika vlnách zanechalo město doslova v troskách. Po válce se samozřejmě spekulovalo o důvodech takto masivního zásahu v posledních hodinách války, hovořilo se o koncentraci německých jednotek právě v Moravském Krumlově a snaze Rusů zamezit obraně, ale jednoznačné vysvětlení k dispozici nemáme.

Farní kronika například uvádí: „V květnu proudilo městem i krajem mnoho německých uprchlíků i vojska. Několik tanků bylo ve městě, a to dělalo dojem, že se Němci budou bránit pronikání Rudé armády. Nějaký zbrklý občan to hlásil ruskému velení v Ivančicích a následkem byl letecký útok na Krumlov v pondělí 7. května – tedy dva dny před koncem války.“[7]

Každopádně bylo vnitřní historické jádro města z velké části zničeno a jistým zázrakem byly naopak uchráněny kostel, zámek i klášter. Statistika tragédie ukazuje její rozsah, kdy mělo 114 domů vyhořet do základů (22,7 % z celkového počtu), dalších 143 bylo poškozeno těžce a 126 lehce, dohromady tak bylo zasaženo 382 z celkových 502 domů, tedy téměř tři čtvrtiny Moravského Krumlova. Dle dobových svědectví zahynulo kolem patnácti osob.

Nabízí se tak otázka, zda je poté možné dívat se v tomto místě na osvobození pozitivníma očima, když máte město zničené zásahem Rudé armády, a přesto po válce odhalujete pomník děkující osvoboditelům. Navíc se i při poválečném řešení následků bombardování uplatňovala nacionální logika – komise, která v březnu 1946 sestavovala seznam objektů určených k demolici, konstatovala, že zbouráno má být: 73 domů německých příslušníků, 3 domy příslušníků rakouských, 4 domy majitelů židovského vyznání a 84 domů československého obyvatelstva. I demoliční seznam se tedy sestavoval na základě národnosti majitelů.

Jak hovoří dobový protokol: „… uvedená domovní čísla nebo jejich části určené ke zbourání a odklizení byly válečnými událostmi zničeny anebo tak těžce poškozeny, že jejich obnova jest neproveditelná anebo náklady vynaložené na opravné práce byly by zcela neúměrné ke stavební hodnotě objektů.“[8]

Zámek Moravský Krumlov

Renesanční zámek stojí na místě původního hradu a v 16. století jej přestavěli páni z Lipé. Od roku 1624 byl v majetku rodu Lichtenštejnů. Po roce 1908 patřil zámek jedné z větví rodiny Kinských, přičemž Rudolf Antonín Kinský inklinoval k nacismu. Zámek jako zázrakem přežil bombardování 7. května 1945, v zámeckém parku došlo 2. června 1945 k exekuci jedenácti místních německých občanů. Zámek je známý a vyhledávaný jako místo instalace Slovanské epopeje a ve 21. století se snaží být kulturním centrem, především díky aktivitám starosty Tomáše Třetiny.

Vraždy v parku

Vyhrocená situace mezi českým a německým obyvatelstvem po osvobození vedla pak k další tragédii, kterou si v sobě Moravský Krumlov nese dodnes. Významnou roli s koncem války sehrála již zmíněná partyzánská „skupina Josefa Hybeše“, jejíž příslušníci se však na mnoha místech zdejšího regionu dopouštěli brutálního násilí na německém obyvatelstvu. Vysídlenci poté v Německu vzpomínali na okamžiky v Moravském Krumlově například i takto: „Nejzoufalejší chvíle ale nastaly, když byli ‚osvoboditelé‘ v noci vpuštěni do vězení k ženám, kde strašlivě řádili. Muže po přivezení ze všeho nejdříve ukrutně zbili. Museli se postavit tváří ke zdi, dát ruce za záda a špičkou nosu na stěně přidržovat list papíru. Kdo nevydržel stát tak dlouho… byl opakovaně zbit až do krve. V ženském oddělení jsme celou noc slyšeli vzdechy a sténání týraných. A když muži ráno nastupovali k práci, tak už jsme se nemusely na nic ptát.“[9]

Vysídlenec Engelbert Prochaska poté v roce 1947 zapsal toto své svědectví: „Na řadu přišel můj syn a musel mě bít, přičemž Komárek zdůraznil: ‚Dej otci pořádně, jinak dostanete oba ode mne, a to jaksepatří.‘ Přestože mne můj syn na moje vlastní přání poctivě bil, vytrhl mu Komárek obušek z ruky, poručil mu kleknout a pustil se do něho se slovy: ‚Tady máš, ty vyžraný bejku!‘, přičemž mu uštědřil asi šest nebo osm surových ran. Mému synovi bylo tehdy sedmnáct. A tak to šlo noc co noc.“[10]

Vše vyvrcholilo počátkem června. Dne 2. června 1945 večer bylo do zámeckého parku vyvedeno jedenáct německých mužů a na místě popraveno. Šlo o tyto muže: Franz Cerny, zaměstnanec pošty, válečný invalida, Josef Hanacek, vedoucí provozu v cihelně, Karl Matschkal, nadlesní a revírník, Johann Netschas, obecní hospodář, Friedrich Rauss, účetní a pokladník, Otto Schwöder, podplukovník ve výslužbě, adjunkt v cukrovaru, Rudolf Swoboda, školník a pošťák, Johann Ziegenhain, akademický malíř, Karl Zuck, strojní a stavební zámečník, Heinrich Zwedler, mlynářský tovaryš…[11] Mnozí z nich měli viditelně česky znějící poněmčená jména. Nešlo přitom o nějaké bezejmenné, neznámé oběti, ale o místní obyvatele, které zasáhla bezprostřední poválečná msta a nenávist. Přestože se událost o rok později vyšetřovala, nepřineslo vyšetřování žádné konkrétní závěry, naopak se spíše množily spekulace, že šlo o střelbu sovětských vojáků na utíkající Němce a podobně.

Skutečnost byla prostší, neboť dle četných svědectví byla známá nejen jména obětí, ale i osob, které se na popravě podílely. Ve výpovědích padala jména jako Fučík, Tkaný, Komárek, Šachl, Shenelec nebo Remiš. Právě na těchto jménech se shodlo množství svědků z řad vysídlenců. Je to přitom poměrně výrazná výjimka — ne co do samotného násilí, které se tehdy odehrávalo napříč osvobozenou republikou, ale v míře dochované paměti. V tomto případě totiž známe nejen jména obětí, ale i pravděpodobných pachatelů, což je u podobných událostí velmi vzácné. Jinak byly tyto případy často označovány jako „revoluční excesy“, ačkoliv bychom mnohem přesněji měli hovořit o opakujícím se vzorci.

Podezření z kriminálního jednání však na členech partyzánské „skupiny Josefa Hybeše“ zůstávalo. Vyšetřován byl i její velitel Antonín Řepka, který to bral velice úkorně – nakonec skončil jako invalidní důchodce s přidělenou trafikou a zemřel už v roce 1952 ve věku pouhých 45 let. V mezidobí obviňoval jiné členy oddílu z majetkové trestné činnosti. „Hybešovci“ se každopádně scházeli ještě během 60. let a vzpomínali na své slavné partyzánské činy, což zachytil i dobový tisk.

Počátkem roku 1946 pak probíhal na Moravskokrumlovsku organizovaný proces vysídlení německého obyvatelstva, kdy muselo odejít téměř šest tisíc německy hovořících obyvatel. Tomuto organizovanému odsunu předcházely — stejně jako v jiných pohraničních oblastech — projevy tzv. divokého odsunu.

„25. května byla skupina asi osmi desítek Němců jen s nejnutnějšími věcmi vyhnána pod partyzánským dohledem směrem na Olbramovice a během týdne dorazila do rakouského Mistelbachu.“[12]

V případě tzv. divokého odsunu bylo významné, že na druhé straně hranice měla místní správu pod dohledem Rudá armáda. Sovětská okupační zóna totiž byla při přijímání vyhnaných v bídném stavu mnohem vstřícnější než například zóna americká.

Přímo v Moravském Krumlově bylo zřízeno internační místo v prostorách zdejší koželužny, kde bylo soustředěno v průměru kolem 250 osob. Následně byl zřízen internační tábor v Miroslavi, kam byli od února 1946 němečtí obyvatelé posíláni, aby odtud zamířili do vysídleneckých transportů. Mezi únorem a srpnem bylo vypraveno celkem šest transportů, kterými bylo z moravskokrumlovského okresu vysídleno 5 865 osob, což představovalo 72,6 % předválečného počtu německého obyvatelstva.

Pomník rudoarmějce na náměstí Míru, dnes TGM, v Moravském Krumlově. Po roce 1991 jej vedení města odstranilo

Vysídlení a problémy s pamětí

Vlivem nacismu, Mnichova, válečných událostí a poválečné odplaty skončily během jediného roku – mezi létem 1945 a létem 1946 – zdejší dějiny německého obyvatelstva. Rok 1945 se tak na tomto konkrétním místě výrazně liší od idealizovaných představ spojených s „květnovými šeříky“ a uvolněnou jarní atmosférou svobody a míru. Jeho součástí je nejen destrukce města v posledních dnech války, ale i znásilňování a vraždy místních německých obyvatel.

Právě propojení bombardování Rudou armádou s činností partyzánů na konci války vytváří koncentrovaný obraz „příliš mnoha tragédií“ posledních válečných dnů a prvních dnů míru. Jsou to nesmírně tíživé a zároveň rozporuplné dějiny, které hrají roli v paměti místa i v následujících desetiletích.

Také toto město si pod komunistickou vládou připomínalo především osvobození Rudou armádou. I zde byl postaven pomník rudoarmějce jako osvoboditele. Zároveň jde o jedno z míst, kde po roce 1990 socha vojáka Rudé armády z veřejného prostoru zmizela a byla na hlavním náměstí nahrazena sochou Tomáše G. Masaryka.

Ostatně pokud se dnes procházíte náměstím Moravského Krumlova, pozorně se zahleďte na charakter budov, které tvoří náměstí. Je dobře patrné, které domy byly 7. května 1945 zasaženy bombami a které bombardování jako zázrakem přežily. V každém případě se však místo tehdy proměnilo – prožilo si nesporně tak trochu jiný květen.

Co si tedy o osmdesát let později připomínat? Navzdory časovému odstupu se i tyto dávné události dostávají do zorného pole přítomnosti, a to nejen díky historickému výzkumu, ale také v kontextu současné válečné situace na východě mezi Ukrajinou a Ruskem. Obecná paměť hovoří o osvobození a konci války. Paměť složitá a rozporuplná vidí na konkrétním místě rozbombardované město, kterého se skutečná válka dotkla až na samém konci – po šesti letech, kdy jej víceméně míjela. A připomíná si oběti nejen květnových dní, ale i následujících letních měsíců.

Je bezesporu důležité připomínat si konec nacistické vlády v Evropě, ale zároveň bychom neměli přehlížet ani to, že s jejím pádem přišly i další tragédie. Příběh Moravského Krumlova a jeho obyvatel nabízí právě takový typ vzpomínky – těžké, ale nezbytné.

A že se k této obtížné paměti skutečně vztahujeme, dokládá i květen roku 2025. Právě osmdesát let po tehdejších tragédiích byla v Moravském Krumlově odhalena pamětní deska se slovy: „Občané Moravského Krumlova si se smutkem připomínají tragické události z května a června 1945.“ Toto přihlášení se k důsledkům války, které jdou i za květen 1945, je konkrétním dokladem toho, že o temné minulosti jsme již dnes schopni hovořit otevřeně. Trvalo to osm desítek let, ale přinejmenším na některých místech tento čas konečně nastal.

Čtěte dále:

KOL. AUTORŮ: Moravský Krumlov ve svých osudech. Muzejní a vlastivědná společnost v Brně 2009.

KOUBKOVÁ, Jana: Moravský Krumlov za 2. světové války s důrazem na první a poslední dny okupace. Diplomová práce. Masarykova univerzita 2007.

MIKEŠOVÁ, Irena: Samospráva města Moravský Krumlov v letech 1918–1938. Bakalářská práce. Masarykova univerzita 2016.

MAREK, Jindřich (ed.): Okres Znojmo. Jižní Morava. Vyhnání Němců z vlasti

1945–1946, Geislingen 2018.

1. 1 HLAVÁČ Jan: Jak to vypadalo před 55 léty v Moravském Krumlově. Moravskokrumlovské noviny 11/93, s. 11.

2. 2 KOŠÍČEK, Přemysl: Starý Krumlovák vzpomíná na rok 1938. Moravskokrumlovské noviny 3/1993, s. 10.

3. 3 KOL. AUTORŮ: Moravský Krumlov ve svých osudech. Muzejní a vlastivědná společnost v Brně 2009, s. 175–179.

4. 4 KOUBKOVÁ, Jana: Moravský Krumlov za 2. světové války s důrazem na první a poslední dny okupace. Diplomová práce, Masarykova univerzita 2007, s. 22.

5. 5 Tamtéž, s. 23.

6. 6 Tamtéž, s. 23–24.

7. 7 Tamtéž.

8. 8 Tamtéž, s. 26–27.

9. 9 MAREK, Jindřich (ed.): Okres Znojmo. Jižní Morava. Vyhnání Němců z vlasti 1945–1946. Geislingen 2018, s. 169–177.

10. 10 Tamtéž.

11. 11 KOL. AUTORŮ: Moravský Krumlov ve svých osudech. Muzejní a vlastivědná společnost v Brně 2009, s. 179.

12. 12 Tamtéž.

Velkomeziříčská tragédie

Konec druhé světové války měl ve městě Velké Meziříčí mimořádně tragickou podobu, kdy se bohužel propojilo hned několik osudových momentů, na jejichž konci byla smrt mnoha místních obyvatel.

Samotné Velké Meziříčí bylo součástí operativního prostoru odbojové skupiny Rada tří, zde konkrétně se jednalo o skupinu s krycím jménem TAU. Až do posledních měsíců války tato skupina nevyvíjela otevřenou ozbrojenou činnost, byla však již organizována do oddílů a podporovala osoby v ilegalitě, případně rodiny zatčených. Hlavními úkoly byla právě materiální pomoc, zpravodajská činnost a s postupujícím koncem války také sabotáže. Teprve květnové dny pak umožnily i rozsáhlejší vojenské vystoupení, jakkoliv se skupina dlouhodobě potýkala s nedostatkem zbraní.

Konec války! Nebo ještě ne?

Události ve Velkém Meziříčí se počaly dne 6. května vyvíjet podobně jako na mnoha místech protektorátu. Po informaci z Jihlavy došlo k vyvěšení československých praporů na domech na náměstí. Tento krok ovšem dosavadní starosta a továrník Antonín Jelínek konzultoval s velitelem místní německé posádky Möllerem. Občané tak byli vzápětí po tomto svolení informováni, že vyvěšování praporů je již možné – ovšem výhradně československých, nikoliv sovětských. Přestože bylo součástí zpráv vyzývání ke klidu, revoluční nadšení opanovalo prostor. V parku se začaly shromažďovat skupiny občanů, které záhy vytvořily jednotky revolučního odboje a obsazovaly klíčová místa ve městě.

V této vzrušené atmosféře byl ustaven také Revoluční národní výbor, do jehož čela se postavil komunistický předák Jindřich Nováček, jenž přežil šest let v ilegalitě a v těchto hektických hodinách byl vyzván, aby se stal součástí nového revolučního výboru. Ačkoliv byl podle svědectví zpočátku skeptický, politické okolnosti ho přiměly vystoupit z ilegality a přijmout vedení výboru. Měl tehdy prohlásit: „Němci jsou ještě silní, nemá cenu zatím proti nim nic podnikat, vždyť dříve nebo později stejně nacisté podepíší kapitulaci…“[13] Zároveň ale sehrála roli i politická motivace: komunistické hnutí si nemohlo dovolit ponechat převzetí moci pouze odbojem reprezentovaným Radou tří. Podle jednoho svědectví Nováček také řekl: „Trvám na tom, abychom nic nedělali, poněvadž ochrana tady je nijaká, nemáme nic. Ale když by oni (TAU z Rady tří) do toho šli, tak bychom se museli zapojit také.“[14]

Následující hodiny byly chaotické. Městem se pohybovaly revoluční ozbrojené skupiny, docházelo k odzbrojování německých vojáků, potyčkám a dalším incidentům. Probíhala také opakovaná jednání s německou posádkou pod vedením majora Möllera. Nakonec byla večer uzavřena dohoda: němečtí vojáci se stáhnou do budovy hospodyňské školy, zatímco Revoluční národní výbor zajistí pořádek ve městě a ochranu německých civilistů.

Výbor zasedl na radnici, byl hlídán vojenskou hlídkou i naproti umístěným kulometem. Po dohodě s posádkou panovala euforie a víra ve vítězství probíhající revoluce. Objevily se však i varovné hlasy – především od vojenského velitele výboru Miroslava Vetišky, který byl ve spojení s kapitánem Štajnerem-Veselým z Rady tří. Ten varoval před unáhlenými kroky vzhledem k síle německých jednotek v regionu a doporučoval přesun jednotek do okolních vesnic.

Bylo totiž velmi pravděpodobné, že Velké Meziříčí se pro ustupující německou armádu stane klíčovým bodem: přes město totiž vedla důležitá silnice, a pokud by ji kontrolovali povstalci, hrozilo Němcům, že se nedostanou dále na západ, kde chtěli kapitulovat před americkými jednotkami.[15] Právě tato skutečnost se patrně stala povstalcům osudnou.

Během 6. května se informace o situaci ve Velkém Meziříčí rychle rozšířily do širšího regionu. Generál von Waldenfels vyslal do města poručíka Ostendorfa, aby potlačil povstání a zajistil volný průjezd městem pro německé jednotky. Kolem desáté hodiny večerní se skutečně jednotka poručíka Ostendorfa objevila ve Velkém Meziříčí, přičemž mladý poručík informoval majora Möllera ze zdejší posádky následovně: „Pane majore, přicházím s obrněným velitelstvím a mám rozkaz přímo od generála zde ve Velkém Meziříčí zjednati opět klid a pořádek. Mám veškeré plné moci od divise a jsem sem zasazen jako bojující velitel. Jsem vším vybaven, moje pancéřové vozy stojí před městem a ihned je zatáhnu na náměstí. Bylo mně dále panem generálem zaručeno, že zítra během dopoledne dostaví se sem další stíhací oddíly, které jsou mně podřízeny.“[16]

Mezi zmatkem a tragédií

Do dnešních dnů panuje nejistota, co se vlastně během několika desítek minut v noci z 6. na 7. května na velkomeziříčské radnici skutečně stalo. Je jisté, že směrem k radnici postupovaly oddíly poručíka Waltera Ostendorfa, které začaly radnici obsazovat. Několik desítek zde přítomných mužů přitom nevyužilo možnosti utéct z radnice zadním vchodem, pouze tři z nich unikli skokem z okna do sousedního dvora. Hovoří se o uzamčených zadních dveřích. Objevily se i spekulace, zda svou roli nehrál alkohol, neboť část revolucionářů předtím slavila. Každopádně jsou právě tyto minuty obestřeny otazníky.

Zajatému výboru se vydaly na pomoc tři partyzánské oddíly skupiny TAU, které vzápětí zaútočily na radnici. Útok vyvolal mezi německými vojáky zmatek – část z nich se dala na útěk, jiní uzamkli radnici a začali vyhrožovat postřílením zajatců.

Do této napjaté situace vstoupil vojenský velitel výboru Vetiška, který se nabídl vyjednat klid zbraní. Vyšel před radnici v doprovodu německých vojáků, ale záhy došlo k další divoké přestřelce. Vetiška využil situace a podařilo se mu uniknout, což mu bylo po válce mnohokrát vyčítáno i během vyšetřování tragédie.

Partyzáni se nakonec stáhli z centra města a mezitím němečtí vojáci dál zatýkali kohokoliv, na koho v noci ve městě narazili. Soustředili na radnici více než sedmdesát osob. Atmosféra během noci na 7. května byla mimořádně tísnivá, i když si mnozí stále nedokázali představit, co může následovat.

Ve vzpomínkách jednoho z účastníků zaznělo: „Ve vězení se moc nemluvilo a když, tak jen šeptem. Každý se většinou zabýval vlastními myšlenkami. Nálada u každého jednotlivce nebyla stejná, někteří spali, jiní se potichu bavili a smáli a většinou byli toho mínění, že o zastřelení nemůže být řeči, poněvadž kdyby nás chtěli zbavit života, zastřelili by nás ihned. O tom, co gestapáci chystají, neměl nikdo tušení…“[17]

Od brzkých ranních hodin začalo gestapo pod vedením komisaře Schauschütze s brutálními výslechy všech přítomných. Rozdělili si je do několika skupin. Používali nejbrutálnější metody, jeden z vyslýchaných nepřežil. Na místě se kromě příslušníků gestapa a SS vojáků nacházeli také čtyři mladíci ve věku 16–18 let, kteří byli po příchodu do Velkého Meziříčí považováni za zběhy. Nikdo netušil, že šlo o čerstvé absolventy záškodnického kurzu tzv. werwolf. Tito mladíci pomáhali s tlumočením při výsleších a později byli přímými účastníky poprav.

Celkem bylo 41 mužů popraveno v Nesměřském údolí a dalších 14 v Bálinském údolí. Svědectví o popravách se různí, po válce se například diskutovalo, zda se první skupina nepokusila o odpor, neboť exekuce se lišily. První skupinu popravovali v jedné řadě, zatímco u druhé se vraždilo vždy po dvou, kdy si odsouzený musel lehnout hlavou k řece s rukama podél těla a byl střelen do týla a následně hozen do vody… Jeden z mladíků Alfred Münster byl po válce vyslýchán a vyjádřil se k druhé skupině poprav následovně: „Při druhé exekuci přišel za námi Lassmann z popravčího místa k autu, kde jsme stáli, a vybídl nás, abychom se zúčastnili aktivně poprav. Uposlechli jsme jeho výzvy a všichni tři, Malik, Göbel a já, zastřelili jsme každý jednoho, až na Malika, který zastřelil dva lidi. Poslední dva z této skupiny popravovaných museli mrtvoly zastřelených členů MNV sami naházet do řeky, a když toto udělali, museli se postavit k řece obličejem a ranou do týla byli usmrceni, takže sami padli do řeky.“[18]

Připomeňme si, že se vše odehrává dne 7. května 1945, tedy v den, kdy německá vojska podepisují kapitulaci a za několik desítek hodin nastane faktický konec války. Zde byl však vnímán jako nesmírná a nepochopitelná tragédie, která navíc ještě neskončila. Nacisté dobře věděli, že předsedou Revolučního národního výboru byl komunista Jindřich Nováček. Pro výstrahu celému městu byl oběšen na lampě na náměstí s cedulí na krku. Jak opět vzpomínal mladý Alfred Münster: „Jeden z vojínů vyzval nás, bychom se šli podívat na popravu vykonanou na náměstí. Když jsme vyšli na náměstí, spatřili jsme na stožáru obloukové lampy viseti muže ve stáří třiceti let, oblečeného v krátký kožený kabát, který měl na prsou ceduli velikosti 40×50 cm s nápisem ‚Já jsem připravoval ve službách bolševismu smrt a zkázu Velkému Meziříčí‘. Popravu, jak jsem se mezi vojíny členy gestapa dozvěděl, prováděl člen SS, takto dobrovolník (Ukrajinec).“[19] Ze strachu před odplatou procházejících německých jednotek tam tělo viselo až do brzkých ranních hodin dne 9. května.

Krutý osud smrti na samotném konci války se netýkal všech zadržených. Propuštěn byl například dosavadní starosta města a továrník Antonín Jelínek a hned vzápětí se začalo spekulovat o jeho spojení s okupační správou. Proběhlo několik vyšetřování, kterých se v následujících letech již neúčastnil, protože po únoru 1948 zůstal v emigraci. Později se usadil v Irsku, kde v roce 1980 zemřel.

Mohlo se zdát, že nic horšího již přijít nemůže a město se bude těžko vzpamatovávat ze smrti několika desítek mužů, ale skutečný konec války to ještě nebyl. Dne 9. května 1945 bylo město obsazováno Rudou armádou a dodnes se spekuluje, co vedlo k leteckému útoku sovětských bombardérů. Hovořilo se o náhodou vypuštěné raketě-světlici, mohlo jít o snahu zamezit dalšímu pohybu německých vojsk na západ. V každém případě zažilo Velké Meziříčí téhož dne smrtící bombardování, na jehož konci bylo dalších třicet šest mrtvých, tentokrát mužů, žen i dětí. Na město tak během posledních tří dnů války dopadly dvě těžké rány za sebou. Následující pohřeb zavražděných a zabitých na novém hřbitově 13. května byl mimořádně traumatickou událostí. „Na sto rakví ve čtyřech dlouhých řadách na nízkém stupňovitém katafalku s pozadím tvořeným tmavým závěsem s křížem a rudými pruhy, záplava květin, obřad vedený meziříčským katolickým farářem Burianem, další smuteční projevy evangelického faráře Novotného a zástupce okresního národního výboru Sedláka, smuteční hudba, československá a sovětská hymna a nakonec ukládání rakví do dvou společných hrobů. Jednoho pro popravené a jednoho pro zahynulé při náletech, za vzlykotu zástupu truchlících.“[20] Smutnou absurditou dějin zůstane, že nový hřbitov projektoval architekt Vladimír Neumann, který patřil k obětem popraveným nacisty.

Hromadný pohřeb obětí ve Velkém Meziříčí

Nepotrestaní viníci a nevinní odsouzení

Většinu viníků velkomeziříčských vražd se nepodařilo po válce dostat před soud, případně odsoudit. K trestu smrti (i za zločiny prokázané v Brně) byl odsouzen pouze příslušník gestapa Schauschütz. Mladý zadržený Alfred Münster byl vzhledem k nízkému věku odsouzen k patnácti letům vězení. Do sovětského zajetí se zjevně dostal i poručík Ostendorf, hlavní hybatel poprav, který však žil po propuštění ze zajetí v 50. letech ve Spolkové republice Německo. Československé úřady žádaly o jeho vydání marně. Soud v Braunschweigu v roce 1972 konstatoval:

„… pokud se Ostendorf obviňuje, že měl dát podnět k zastřelení 56 na radnici zatčených osob, nedá se prokázat, že rozkaz k zastřelení jím udělený byl předán dále.“[21] Také u dalších aktérů byly snahy československých úřadů marné.

Samostatnou kapitolou byla snaha najít viníky tragédie také mezi samotnými partyzány, po roce 1948 především mezi těmi z nekomunistického odboje. Do centra pozornosti se dostal vojenský velitel národního výboru Miroslav Vetiška, kterému bylo kladeno za vinu nezvládnutí situace. Přestože mnozí přeživší z radnice hovořili o Vetiškově rozvaze i srdnatosti, mnozí pozůstalí v něm naopak viděli viníka. Již v květnu 1947 proti němu bylo zahájeno trestní stíhání s odůvodněním, že nedostatečně chránil radnici a poté opustil město. Pozůstalí mu především vyčítali snahu jednat a byli přesvědčení, že pokud by partyzáni stále útočili na radnici, museli by Němci přistoupit k jednání pod tlakem. V tomto procesu byl po měsíci Vetiška zbaven všech obvinění.

Po roce 1948 se opět objevily snahy jej odsoudit, tentokrát ještě v atmosféře kritiky západního odboje. Profesor Ptáček o něm tehdy napsal v duchu dobové rétoriky: „Domníváme se, že není třeba připomínat, že ve Velkém Meziříčí šlo o akci západnicky vedené skupiny, orientované stoprocentně na protisovětskou a protikomunistickou linii gen. Ingra a spol., která se vetřela do komunistického odboje a maskovala se, aby ho zradila.“[22]

V roce 1951 byl Vetiška skutečně odsouzen na dva a půl roku vězení; po roce a půl byl propuštěn na amnestii. V 60. letech se snažil o rehabilitaci, ale zemřel předčasně v roce 1964 ve věku pouhých 49 let. Rehabilitační proces byl dokončen až v roce 1968, v období krátkého uvolnění a demokratizace. Velkomeziříčská tragédie v sobě zahrnuje snad vše zlé, co se mohlo na toto místo v květnových dnech 1945 snést. Skutečná válka vstoupila do města v den, kdy na frontách už oficiálně skončila. Na konci ataku ustupujících Němců na národní výbor byly nesmyslné popravy desítek mužů, o dva dny později pak zažilo město bombardování s dalšími obětmi. Hrůza těch dní se zkoncentrovala do pohřebního aktu 13. května 1945 – v teplých květnových dnech, kdy byl zápach smrti všudypřítomný. Není divu, že si místo neslo a stále nese tuto vzpomínku a některé otázky zůstávají dodnes nezodpovězené. V každém případě jsou to osudy, které nedokážeme vtěsnat do jednoduchého obrazu šťastného okamžiku konce války. Ono velké štěstí konce globální tragédie zde bylo poznamenáno lokálním a zcela konkrétním neštěstím vstupujícím do životů dalších generací.

Čtěte dále:

ČERVENÝ, Ondřej: Mnoho sirotků a vdov – Revoluční události května 1945 ve Velkém Meziříčí. Velké Meziříčí 2015.

DOČKAL, Rudolf: Páté kronikářské kukátko velkomeziříčské válečné. Velké Meziříčí 1947.

HODEČEK, Dalibor a kol.: Velké Meziříčí v zrcadle dějin. Brno 2008.

KRYŠTOFOVÁ, Kateřina: Velkomeziříčská tragédie a její památka. Diplomová práce. Masarykova univerzita 2021.

ŠÍP, Josef: Svědectví o statečnosti. Velké Meziříčí 2005.

1. 13 ŠÍP, Josef: Svědectví o statečnosti. Velké Meziříčí 2005, s. 67–68.

2. 14 KRYŠTOFOVÁ, Kateřina: Velkomeziříčská tragédie a její památka. Diplomová práce, Masarykova univerzita 2021, s. 22.

3. 15 HODEČEK, Dalibor a kol.: Velké Meziříčí v zrcadle dějin. Brno 2008, s. 315.

4. 16 KRYŠTOFOVÁ, Kateřina: c. d., s. 24.

5. 17 Tamtéž, s. 27.

6. 18 Archiv Národního muzea, fond Zdeněk Jelínek (nezpracováno), karton Velké Meziříčí.

7. 19 Tamtéž.

8. 20 HODEČEK, Dalibor a kol.: Velké Meziříčí v zrcadle dějin. Brno 2008, s. 323.

9. 21 ČERVENÝ, Ondřej: Mnoho sirotků a vdov – Revoluční události května 1945 ve Velkém Meziříčí. Velké Meziříčí 2015, s. 224.

10. 22 Archiv Národního muzea, fond Zdeněk Jelínek (nezpracováno), karton Velké Meziříčí.

Náchod: Smrt mezi celnicí a pivovarem

„Všechny domy byly už bez vlajek a ulice jakoby vymetená. Zdekoval jsem se za dveře a díval jsem se sklem ven. Auto přejelo kolem mě, vojáci na blatnících seděli bez hnutí a tupě. Automaty drželi připravené a měli na sobě lesklé pláště z umělé gumy. Šedivé helmy se leskly od deště a z okrajů kapala voda.“[23] Takto popisuje Danny Smiřický, hrdina románu Josefa Škvoreckého Zbabělci, atmosféru května 1945 v městečku Kostelec. Předobrazem literárního Kostelce byl Škvoreckého rodný Náchod, který prožil na samém konci druhé světové války velmi dramatické dny. Jejich vrcholem byl masakr v místním pivovaru, který se v zámlkách objevuje či spíše neobjevuje jako černé svědomí prakticky dodnes.

Letecký pohled na centrum Náchoda, východní Čechy, 2010

Mezi klidem a výbuchem revoluce

Počátky okupace v roce 1939 zde byly ovlivněny již předchozím obdobím druhé republiky. Město leželo v blízkosti pohraničního opevnění, a tak se válečná nervozita projevila již během mobilizace a krize podzimu 1938. Následné obsazení zbytku země a vytvoření Protektorátu Čechy a Morava zde však proběhlo relativně klidně a ani následné období se nevyznačovalo nějakým dramatickým průběhem. Samozřejmě okupační režim přinesl zatýkání komunistů, perzekuci židovského obyvatelstva a loajalitu místního tisku, který byl veden v proněmeckém duchu. Teprve konec války však ukázal i její nebezpečnou a nervózní stránku. Ta se zde poprvé začala viditelněji projevovat příchodem uprchlíků, především Němců prchajících z východu. Někteří zůstávali, velká část jich ale pokračovala dál do vnitrozemí nebo na západ. Objevily se i vojenské jednotky, často tvořené opravdu mladými chlapci na poslední chvíli odvedenými. České ženy se měly na jejich adresu vyjadřovat slovy: „To je branná moc, která má Německu válku zachránit! Tyhle děti, Ježíš Maria, ty se po… do kalhot, jak uvidí dělo.“[24]

Současně se tu cvičily jednotky tzv. Volkssturmu určené k obraně před Rudou armádou. Češi hleděli ke konci války s nadějemi, Němci se stále narůstajícím strachem. Nejmasivnější vlnu uprchlíků ze Slezska přinesl únor 1945, kdy se v některých dnech dalo hovořit i o pěti tisících běženců, což město doslova ochromilo.[25] České obyvatelstvo postupovalo podobně jako na mnoha místech protektorátu – usilovalo o vytvoření nové politické reprezentace, tedy národního výboru. Jeho organizátorem byl policejní ředitel Jan Chudoba, který přišel do Náchoda až v roce 1938. Další významnou postavou byl Josef Kotrlý, ten se však věnoval politické činnosti přímo v Praze.

Přípravy probíhaly i po vojenské stránce, v čele s podplukovníkem Josefem Šlajsem.[26] Město bylo rozděleno na jednotlivé úseky pro případ povstání, přičemž politické vedení bylo svěřeno Janu Chudobovi. Předpokládalo se oficiální ustanovení národního výboru (místního i okresního) kolem 5. nebo 6. května 1945. Do této situace vpadly informace o pražském povstání a jako na mnoha místech se i zde kombinovala organizace a příprava s nadšením a improvizací.

Bouřlivý počátek května

Jak ve své práci podrobně uvádí Daniel Bohuslav[27], první projevy viditelného odporu proti okupační moci měly svou všednodenní, ale zároveň riskantní podobu. Vše mělo dne 5. května 1945 zdánlivě banální počátek, když byli dva studenti vynášející z hotelu Beránek portréty Hitlera a Háchy zastaveni německou hlídkou a nuceni obrazy vrátit. Na to zareagovali okolostojící lidé a naopak donutili důstojníky k tomu, aby jim předali své zbraně. Takto ozbrojená skupina se vydala na nádraží, kde mělo dojít k odzbrojení dalších Němců a otevření vagónu se zbraněmi. Němci se ještě stačili zmobilizovat a vypukla přestřelka, na jejímž konci byli čtyři Češi zatčeni a hrozila jim poprava. Ukázalo se, že německá moc se ještě nevzdává a unáhlená rozhodnutí mohou mít tragické následky.

Riziko potvrdily i další události: při projíždění městem byl postřelen velitel místní vojenské posádky, což vyvolalo tvrdou reakci – německá posádka nařídila okamžité odstranění československých vlajek. Nakonec však došlo k dohodě mezi posádkou a vznikajícím národním výborem s tím, že vlajky mohou zůstat, ale nesmí se vyvěšovat vlajky sovětské. Představitelé národního výboru se scházeli v prostorách pivovaru, a dokonce došlo k slavnostním projevům na náměstí a následně i k symbolickému zpěvu hymny. Situace se však brzy znovu vyostřila, když v noci dorazily další německé jednotky a panovaly obavy ze zatčení. Přesto bylo vše během noci i dopoledne 6. května klidné. Probíhala jednání o odchodu posádky, československé prapory zůstaly vyvěšeny, národní výbor byl uznán jako politický reprezentant a v pivovaře sídlilo vojenské velitelství povstání. Zároveň sem přicházeli další dobrovolníci nabízející vojenskou pomoc při osvobozování.

Hotel U Beránka

Vraždy z 9. května

Zatímco na mnoha místech někdejšího protektorátu byl 9. květen dnem klidu a konce válečného šílenství, Náchod měl právě tento den zažít jednu z nejhorších epizod celé války. Ulice města již zdobily sovětské prapory a portréty Stalina i Beneše. Přestože existovala dohoda o odchodu místní posádky, situaci fatálně proměnil příchod ozbrojené a bojechtivé jednotky SS, která se obávala sovětského zajetí. Do města dorazila dne 9. května doprovázena několika obrněnými stíhači tanků Hetzer.

Pamětník Josef Hruška, který připravil ještě v roce 1945 vzpomínky na květnové události, vzpomínal na průjezd jednotky SS následovně: „Hned za nimi valí se útočná vazba v počtu 8 pásových tanků, maskovaných chvojím, na kterých sedělo vždy 15–20 mužů v plné výzbroji. Poznali jsme, že jsou ve střehu. Pohled jejich byl zlý, odhodlaní ke všemu, snad jako by čekali na povel k palbě... Konvoj ocelových obrů projel. Jejich tělesná stráž jako pozůstalí šli vzadu. Bylo jich asi stovka.“ [28]

Projely kolem běloveské celnice a ocitly se následně ve městě. Na náchodském náměstí vyvolal jejich příjezd strach a hrůzu, zvláště když vojáci neváhali střílet, především se zaměřili na rudé prapory v oknech náchodských domů. Jejich velitel nadporučík Bruno Wessely ale vzápětí zavelel k návratu směrem k běloveské celnici, neboť se blížily jednotky Rudé armády.

Celnice byla v rukou náchodských povstalců i první jednotky Rudé armády, která byla ovšem v tu chvíli vojensky slabší nežli jednotka SS. Překvapení a nedostatek munice znemožnily obranu, a tak povstalci i sovětští vojáci přijali výzvu ke kapitulaci a vyšli z budovy. Zde si je přebírali příslušníci SS a popravovali je ranou do týla. Stejný osud čekal i na vyzvané české civilisty.

Podle dochovaných dokumentů zahynulo tímto způsobem 11 Čechů, 19 identifikovaných sovětských vojáků a dalších 11 Sovětů bez dokladů – celkem tedy přes čtyři desítky mužů.[29] A to 9. května 1945, v den, který si běžně připomínáme jako den míru.

Velitel SS Wessely měl dle svědků křičet: „Postřílet ty české psy!“[30] Svou roli sehrával i alkohol, podle svědectví to byl právě případ této jednotky. „Dne 9. května 1945 projížděly opět oddíly SS Náchodem, tentokráte SS byli značně opilí. Sborově nadávali Čechům, provolávali Sieg heil! Čechen fuj! Často bylo vidět, jak SS mává lahví s kořalkou, a dokonce i nabízeli několika Čechům, aby se s nimi napili. Nikdo se však neopovážil od Němců lihoviny vzíti, což snad ještě více SS popudilo proti Čechům, a tak zuřili ještě víc.“[31]

Převaha jednotky SS byla ale jen dočasná – další jednotky Rudé armády společně s povstalci jejich vojenskou sílu záhy rozmetali. Němečtí vojáci byli doslova naháněni v okolních lesích a v krajině, 67 z nich předali povstalci do zajetí v náchodském pivovaru.

Samotná situace v pivovaru byla neorganizovaná a chaotická. Podle regionálního historika Václava Sádla kdokoli mohl projít na pivovarský dvůr a vzít si zbraň. Jeden z mužů si takto „vyzvedl“ kulomet a s ním i nábojový pás. Když odcházel, měl ho jeden z československých vojáků upozornit, že tyto náboje k tomuto typu kulometu nepatří.[32] Se zkušenými vojáky zde byli i nezkušení civilisté a povstalci, kteří si zkoušeli střílet ze zbraní, což jen zvyšovalo všeobecný zmatek.

Vraždy z 10. května

Pokud si Náchod z prvního dne míru odnesl mnoho obětí, přístup „oko za oko“ se měl následně projevit pomstou na příslušnících SS internovaných v místním pivovaře. Zadržení byli legitimováni a vyslýcháni, především však byli biti, nelidsky mučeni a následně bez jakéhokoliv soudu popravováni. Jedná se dodnes o velmi temnou a dlouhá desetiletí zamlčovanou kapitolu dějin města bezprostředně po válce.

Nejprve byli popravováni v pivovaře, většinou opět nelidským způsobem. Jeden ze svědků popsal, že v tu dobu seděl na bobku, když k němu přilétl kus odštěpené lebeční kosti, z čehož se mu udělalo zle.[33] Bohužel, kromě osobních svědectví a toho, že máme doklady o odsouzení vražd ze strany některých místních osobností, nebyla daná událost dodnes přesně zmapována.

V paměti se udržela mimo jiné i proto, že ji vrátil do veřejného prostoru již na počátku citovaný spisovatel Josef Škvorecký ve svém románu Zbabělci, kde se hlavní hrdinové o vraždách v pivovaru baví v následujícím dialogu: „Člověče, co tomu říkáš? Tomuhle? No. Co, řekl jsem, co se dá říkat. Prostě – Goya. Tohle, Danny – to je Goya proti tomu hovno. To je. Nechtělo se mi o tom mluvit.“[34]

Mrtvoly byly pohřbívány v zámecké aleji, ale i zde pokračovalo vraždění, když museli hroby kopat sami Němci a poté, co je vysypali vápnem, v nich byli vzápětí sami popraveni. Jak uvádí prameny: „Když padli, další dva, kteří po nich přišli na řadu, slezli po připraveném žebříku do jámy, urovnali je, posypali kbelíkem vápna a šli se postavit proti sobě.“[35] Jednou z nejabsurdnějších scén, která je zmiňována, je pak poprava Horsta Wesselyho, který měl předtím velet skupině SS. Ten se před popravou měl mimo jiné hájit výkřiky: „Neblázněte, lidi, vždyť já su Čech, já su Brňák.“[36] Byl také popraven. Poprav se účastnili jak místní lidé, tak vojáci Rudé armády a dodnes není jasné, kdo všechno byli pachatelé vražd. Patrně se to přesně již nedozvíme nikdy. Stejně tak není jasné, o kolika obětech vlastně hovoříme. Když došlo po roce 2000 k exhumacím těl v zámecké aleji i ve starším lazaretním pohřebišti, jednalo se celkem o 113 těl v prvním a 47 těl v druhém pohřebním místě. Nerozlišíme přitom, kdo z nich jsou oběti pivovarského a zámeckého masakru. V každém případě se jak 9., tak následně 10. květen staly velmi traumatickými momenty náchodských dějin. Absurdně je spojuje i fakt, že právě 10. května 1945 se na náchodském náměstí konala smuteční tryzna za zabité rudoarmějce, zatímco ve stejných chvílích probíhaly popravy v ledárně pivovaru.

Škvoreckého Zbabělci

Román Zbabělci z roku 1958 okamžitě vyvolal mimořádně bouřlivé reakce především ze strany představitelů moci – Komunistické strany Československa. Škvorecký skrze postavu Dannyho Smiřického ukazoval nejednoznačnost květnových dní 1945, psal nejen o násilnostech páchaných nacisty, ale i následných českých násilnostech v náchodském (v románu kosteleckém) pivovaru. Navíc si dovolil skrze slova svých hrdinů kritiku sovětských vojáků. Komunistický politik Karel Nový dokonce Škvoreckého nazval „kotětem nakaženým prašivinou“. Román byl napsán deset let před vydáním, ale atmosféra konce padesátých let stále nebyla atmosférou pro svobodnou tvorbu. Zvláště když se ohlížela za nedávnou minulostí. Hovořilo se o „oplzlosti“ románu, o propagaci americké kultury apod. Nakonec musel být z příkazu ÚV KSČ pro další vydání přepracován. Teprve v roce 1998 připravil literární vědec Michael Špirit pro Českou knižnici román v původním znění a sám Škvorecký ho označil za základní pro veškerá budoucí vydání.

Paměť místa?

Náchod a události z května 1945 už naštěstí nejsou po více než osmdesáti letech úplné tabu. Kolem roku 2018 vzniklo hned několik diplomových prací, ze kterých také v této kapitole bohatě vycházíme. Autoři se v nich velmi zdařile snažili zmapovat konkrétní události, ale i širší kontext a zabývali se také aktéry tehdejších událostí. Zároveň jde stále o velmi složité a citlivé téma, které zůstává spíše na okraji pozornosti.

Když jsme například v roce 2023 procházeli expozicí dějin náchodského muzea, byli jsme překvapeni. Expozice Dějiny Náchoda a Náchodska šla celým dvacátým stoletím a došla dokonce i k návštěvám prezidentů Klause či Zemana v Náchodě. O událostech května 1945 jste se v ní však nedozvěděli naprosto nic. Snad tak bude i naše připomenutí malým impulsem, aby se i traumatické dějiny dostaly na povrch a aby se společnost mohla skutečně vyrovnat se svou minulostí.

Zastřelení příslušníci SS v pivovaru

Čtěte dále:

BOHUSLAV, Daniel: Květnové události roku 1945 na Náchodsku. Diplomová práce. Univerzita Hradec Králové 2018.

HRUŠKA, Josef: Z posledních dnů... 9. května 1945. Náchod 1945.

SÁDLO, Václav. Běloveská tragédie. Náchod 2006.

ŠKVORECKÝ, Josef: Zbabělci. Nakladatelství Lidové noviny: Česká knižnice 1998.

VLČEK, Daniel: Konec 2. sv. války v Náchodě. Diplomová práce. Univerzita Palackého v Olomouci 2018.

1. 23 ŠKVORECKÝ, Josef: Zbabělci. Brno 2020, s. 92.

2. 24 VLČEK, Daniel: Konec 2. sv. války v Náchodě. Diplomová práce. Univerzita Palackého v Olomouci 2018, s. 34.

3. 25 Tamtéž, s. 33.

4. 26 BOHUSLAV, Daniel: Květnové události roku 1945 na Náchodsku. Diplomová práce. Univerzita Hradec Králové 2018, s. 23.

5. 27 Tamtéž, s. 29.

6. 28 HRUŠKA, Josef: Z posledních dnů... 9. května 1945. Náchod 1945, s. 8–9.

7. 29 BOHUSLAV, Daniel: c. d., s. 78.

8. 30 Tamtéž, s. 39.

9. 31 SÁDLO, Václav: Běloveská tragédie. Náchod 2006.

10. 32 VLČEK, Daniel: c. d., s. 65.

11. 33 Tamtéž, s. 69.

12. 34 ŠKVORECKÝ, Josef: Zbabělci. Praha 1968, s. 302.

13. 35 VLČEK, Daniel, c. d., s. 70.

14. 36 BOHUSLAV, Daniel: c. d., s. 41.

Kapitola II:

VYHNÁNÍ

Ti, kteří museli odejít

Téma vysídlení německého obyvatelstva v letech 1945 a 1946 je naštěstí tématem, kterému se po roce 1990 věnovala mimořádná pozornost. Ať už to bylo díky nové politické situaci, jež umožňovala otevírat i relativně nedávná historická témata, či díky politické aktualizaci hledání nového vztahu samostatné České republiky a Spolkové republiky Německo. To, co se projevovalo na nejvyšší politické úrovni, mělo na jedné straně podobu hledání cest k porozumění, na straně druhé zneužívání resentimentů, dávných nenávistí, strašení návraty či majetkovými právy. Ještě ve 21. století se v části českého politického spektra hraje před veřejností hra na „zlého Němce“, ať již kolem 15. března nebo koncem září s odkazy na okupaci 1939 či Mnichovskou dohodu roku 1938.

První transport Němců z Mariánských Lázní do americké okupační zóny Německa, 25. ledna 1946

Mnozí historici a historičky se v mezičase poctivě věnovali mapování jak globálních procesů celé historie vysídlení, tak pohledům na konkrétní místa a jejich tíživé osudy. Stejně tak je patrný posun v dalších generacích, kdy se těmto tématům věnuje množství studentek a studentů ve svých závěrečných pracích. Vedle toho musíme zmínit také spolkovou a občanskou činnost a iniciativu. Ta se projevila především od konce 90. let na mnoha místech i tím, že se snažila kontaktovat někdejší vysídlence a jejich potomky a zahájit nelehký dialog o minulosti.

To, co se každopádně vznáší nad tímto historickým traumatem, které nezmizelo ani osm dekád po konci druhé světové války, je otázka identity vysídlených míst.

Každé z nich je přitom svým způsobem originální a specifické. Jinak se vyvíjí město či obec v někdejším německém jazykovém ostrově uprostřed českého osídlení a jinak místo čistě pohraniční, které mělo vždy blíže k německému či rakouskému prostoru. Nehledě na to, že novou identitu nesporně formovalo také to, jaký typ obyvatel přišel – a především, kdo zůstal. Čím soustředěnější identita nově příchozích, tím větší šance na vznik fungující komunity. A naopak, čím rozbitější a různorodější skupiny nově příchozích, tím složitější situace do budoucna.

Většina míst se musela potýkat právě s druhou variantou, tj. s národnostní, náboženskou, sociální či kulturní různorodostí, z níž se jednotnější charakter obce budoval jen velmi obtížně. To vše navíc komplikovaly sociální a mezilidské konflikty, často spojené s vyšší mírou kriminality, uvolněním morálních norem či alkoholismem. Šlo o objektivní problémy, se kterými se musela nově osídlená místa vyrovnávat.

Výrazným traumatickým momentem je bezesporu ono relativně krátké historické období mezi dubnem 1945 a polovinou roku 1946, kdy se životy obyvatel německojazyčných oblastí definitivně a nenávratně proměnily. Hovoříme-li přitom o vysídlení, je třeba zmínit, že tento pojem má dodnes několik běžně užívaných variant lišících se mírou emotivního zabarvení. Dlouhodobě se používal obecný výraz „odsun“, který měl neutrálně označit přesun určité masy obyvatelstva, téměř jako by šlo o neživý objekt. Samotní vysídlenci používali a dodnes používají (pro ně pochopitelný) výraz „vyhnání“, který vyjadřuje nespravedlnost tohoto činu.

V poválečné protiněmecké atmosféře nabývala dobová rétorika často ostřejší a emotivnější podoby. Sám prezident Edvard Beneš hovořil během svého brněnského projevu 12. května 1945 o nutnosti „vylikvidovat německou otázku“. Partyzánské oddíly v pohraničí, které realizovaly počáteční fáze tzv. divokého odsunu, ve svých rozkazech hovořily o „vyčištění“ daných obcí od německého obyvatelstva. Dehumanizační jazyk byl součástí dobové propagandy – například ve filmovém týdeníku promítaném v kinech se objevoval kreslený obrázek mapy českých zemí, z nichž koště vymetá tmavou „špínu“ německého obyvatelstva a symbolicky „čistí“ území od „odvěkých nepřátel“.

Jak vidno, už samotné pojmosloví spojené s vysídlením odráží charakter doby i různé přístupy. Pod dehumanizačním slovníkem a postojem se však skrývalo konkrétní násilné a zločinné jednání, jehož důsledkem bylo zcela konkrétní utrpení i smrt civilního obyvatelstva. Snad každé místo s německou menšinou v sobě nese podobné tragédie, které byly sice později omlouvány „revolučním časem“, nic to však nemění na jejich násilné povaze a zřetelném opuštění i těch nejzákladnějších principů spravedlnosti.

Osudy konkrétních míst nám slouží jako prostředek k zachycení radikální situace vysídlení pohraničí a oblasti vnitrozemských jazykových ostrovů. Nesporně se mnohé aspekty budou podobat, vedle toho si každé z daných míst žilo přece jen svébytný místní i časový kontext. Abychom obsáhli jak ony podobnosti a vzájemné paralely, tak různorodost a jedinečnost, věnujeme se například situaci na západě Čech, kde došlo k osvobození americkou armádou, stejně jako dalším regionům napříč dnešní Českou republikou. Od Jeseníků přes centrum německého života v Liberci až k německým osudům na Svitavsku a Jihlavsku, stejně jako v pohraničním regionu Mikulova nebo v městečku Slavonice.

V centru naší pozornosti jsou především ony „okamžiky konce“, na něž bezprostředně navazují osudy nových osídlenců a dlouhodobé důsledky odchodu obyvatel s mnohogenerační tradicí. Neproměnilo se totiž pouze konkrétní obyvatelstvo a jeho zvyky, tradice, každodenní život – proměnilo se i místo samotné: jeho dominanty, místa posledního odpočinku, místa duchovního setkávání, zkrátka veřejný prostor obecně.

Karlovy Vary: Babylon před válkou i po ní

Jména dětí

„Převýchova“ bez úspěchu

Jedna svatba a několik zatčení

Olga Sipplová

Dobytek hyne po desítkách

Divoký západ

Čtěte dále:

Table of Contents

Dialog místo úvodu

Kapitola I: TRAGICKÉ KVĚTNOVÉ DNY

Nepovstala jen Praha

Moravský Krumlov: Jiné jaro 1945

Velkomeziříčská tragédie

Náchod: Smrt mezi celnicí a pivovarem

Kapitola II: VYHNÁNÍ

Ti, kteří museli odejít

Karlovy Vary: Babylon před válkou i po ní

Kapitola III: LABORATOŘE DĚJIN

Kapitola IV: MÍSTA TRESTU

Kapitola V: ÚSPĚŠNÍ A ZAPOMENUTÍ

Kapitola VI: VÍRA NA VIDRHOLCI

Kapitola VII: ŠLECHTU NECHCEME!