Mateřsky povolená

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Markéta Jedličková

Mateřsky povolená – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Našim za to, jaká jsem i nejsem.

Markovi, protože s ním jsem to vyhrála.

Mým dětem, které mi splnily sen. Být mámou.

Proč jsem napsala Mateřsky povolenou aneb Komu tím prospěju

Humor a sarkasmus jsou pro mě nejlepší způsoby, jak zvládat krásné, ale často náročné rodičovské situace, na které mě před splasknutím těhotenského břicha nikdo nepřipravil. Před narozením dětí jsem neměla páru, kolika nevyhovujícími způsoby se dá naservírovat krajíc chleba nebo jak frustrující může být pro dítě tuba s lentilkami (obzvlášť když má sourozenec více zelených). Po čase jsem si v podobných prekérních situacích našla masochistické zalíbení a vítám je, ne-li dokonce vyhledávám. Možná se na chvíli zapotím, ale mám se pak zpětně čemu smát.

Ve sdílení mateřských úskalí vidím veliký smysl. Všímat si krizových míst, pojmenovávat nedokonalosti a společně o nich vtipkovat je pro mě cestou, jak se v životě nezbláznit. A nemění to nic na tom, že role mámy je můj splněný sen. Miluju uložit děti do postýlek a dívat se, jak tiše oddechují. (Těch pětasedmdesát minut předtím, kdy mi skáčou po hlavě, než konečně usnou, už miluju míň. Podstatné však je, že bych neměnila!) Stejně tak miluju svého muže. Když jde do tuhého, táhneme za jeden provaz. Zvládá spoustu věcí, které já neumím (nebo nechci dělat). Zároveň ale vím, že šance, že se z tatínkovského víkendu vrátí všechny děti bez vyraženého zubu nebo tuberkulózního kašle, se limitně blíží nule. A protože to nezměním, dělám si z toho aspoň legraci. Terapie humorem mi přijde lepší než třeba terapie kreditní kartou, která leze do peněz.

To, co čtete, není stoprocentní realita. Je to tak 80:20. Vtip je v tom, že jen já vím, kterých dvacet procent je vymyšlených, a neprozradím to ani za doživotní předplatné výběrové kávy. Někdy něco přifouknu, sem tam si zapřeháním. Děti v textech alibisticky označuju jako Jedničku, Dvojku a Trojku. Občas zobecňuju. Často nejsem genderově korektní. Je to proto, že taková většinou není ani péče o děti v jedné domácnosti. Čestným výjimkám vzdávám hold!

Jakákoliv podobnost se skutečnými lidmi, událostmi či příbuznými je sice čistě náhodná, ale zároveň vysoce pravděpodobná. Jsem si totiž jistá, že se – pohybují-li se kolem vás děti – v mnoha situacích na následujících stranách najdete. A třeba vás trochu uklidní, že je to všude podobné… Pokud ne, osobně se zasadím o to, abyste obdrželi Nobelovu cenu za výchovu!

Děkuju, že čtete tuhle knížku. (S)mějte se dobře a rádi.

Mateřsky povolená

Fénix v legínách

Jedna sociální síť mi nedávno připomněla, že jsou to dva roky, co jsem zase začala pracovat. (Začala pracovat? Jako bych s porodem pracovat přestala! Jako by noční mávání prsama každou půlhodinu po dobu pěti let nebyla práce, ale koníček. Celá rodičovská dovolená je přece něco jako relaxační masáž. Od Železného Zekona. Na fakírské podložce.) Tohle malé výročí mi zavdalo důvod trochu si zabilancovat. Jaké fáze může mít návrat (troj)mámy do pracovního procesu?

• Euforie. Wow! Pro známé/kolegy/svět-tam-venku pořád existuju! Někdo má pocit, že umím i jiné věci než naservírovat banán na patnáct způsobů! Chci pracovat, chci se realizovat, jasně že jo, vždycky jsem to chtěla!

• Panika. Za prvé: Proboha, co tam budu dělat? Všichni jsou mladší/zkušenější/úspěšnější než já! Tato fáze se neobejde bez sjíždění pracovních úspěchů kolegů a zoufání nad vlastní webovou prezentací (tu totiž není radno podcenit!). Snaha o vytunění vlastního profilu skončí už u výběru nové profilové fotky, a sice objednáním krabičkové diety a plastiky očních víček. Nezřídka následuje bezmyšlenkovité přihlašování na vzdělávací webináře nebo nákup melvilovek, které si pravděpodobně nikdy nepřečtu.

Za druhé: Co si obleču? V legínách a barefootech vypadám jak Ferda Mravenec. Následuje bezhlavý nájezd na obchodní centra či módní e-shopy s cílem pořídit za nuzný rodičovský příspěvek zbrusu nový kapsulový šatník. Eko, bio a nejlépe vegan.

• Uvědomění. Po načechrání sebevědomí (ať už seberozvojem nebo útratou, která neodpovídá příjmům) mám stejně pocit, že jsem na něco zapomněla… Na Kevina! Co bude s dětmi, když budu v práci, aha? Junior ještě ani nechodí do školky. K tomu nákupy, vaření, úklid, kroužky, doktoři, oslavy narozenin, návštěvy příbuzných, přespávačky kamarádů… Řešení přenechávám svému budoucímu Já. Když tenhle model většině rodin funguje (a některé kamarádky s dětmi přednáší na vysoké škole), nemůže to být tak hrozné.

• Srážka s realitou. JE to hrozné. Je to dokonce mnohem horší! Na týmové porady tahám řvoucí dítě, které zrovna prochází vrcholným obdobím vzdoru. Naštěstí existuje Tlapková patrola. Už žádný pláč a žádný vztek, Patrola má na vše lék! Patrola možná. Já ze zoufalství předplatím dětem všechny dostupné streamovací platformy, abych měla alespoň během online porad klid. I tak se za mými zády občas během živého streamu ozve hurónské Úúútřít! Zůstává-li podnět dlouho nevyslyšen, hrozí, že se dítě brzy zjeví v záběru webkamery s tepláky u kolen. Po večerech trénuju před zrcadlem omluvné pohledy.

Ale vždycky může být hůř.

• Kotlina beznaděje. Třeba když pro nemoc zůstanou doma všechny děti… To teprve přichází čas aktivovat traumaplán. Domácnost o třech dětech je jako Petriho miska: neustále se v ní kultivují nové bacily. K běžným domácím povinnostem se tak přidává mačkání pomerančů a třikrát denně řecko-římský zápas vedený snahou aplikovat lepkavý sirup do útrob potomka, nikoliv na nově očalouněný gauč. Nyní je ten správný čas zcela rezignovat na spánek, přátele a koníčky. Ježkovy zraky, proč mám tedy k tomu všemu ještě pracovat? Kdo stojí o seberealizaci, když mu jde o holej život!

• Matka vstává z popela. Jakmile se rodině podaří vytrhnout ze spárů nemocí a děti mohou nastoupit zpět do institucí, cítí se matka volná jako znovuzrozený pták a připouští si vlastní biologické potřeby. Spí, jí a jinými rozmary si užívá těch pár chvil, než ji doběhne nahromaděná práce. Až v této fázi dokáže znovu pocítit vděčnost za všechny své děti a nahlas nikdy nepřizná, kolikrát ji během uplynulých dní napadlo slovo babybox. Důležitou roli v této fázi sehraje vzpomínkový optimismus, protože to přece nemohlo být tak hrozné.

• Fénix si chce hodit mašli. Opravdu nemohlo? Fáze čtyři se opakuje tím častěji, čím více kolektivních porad člověk absolvuje. V tomto případě doporučuju vyhledat terapeuta.

• Odměňování. Prodělané útrapy si matka často kompenzuje zaslouženou odměnou. Jídlem, kávou, hmotnými statky. Collect memories not things je sice hezké, mučednice však nepohrdne ani výletem do obchodu, kde v předtuše dalších intenzivních chvil v rodinném kruhu pořizuje zásoby deskovek a kreativního materiálu. Někdy je na místě zvážit alespoň dočasné odebrání přístupových údajů k bankovnímu účtu. Po matce s výše popsanou traumatickou zkušeností přece nikdo nemůže chtít, aby k rodinnému rozpočtu přistupovala s rozvážností řádného hospodáře.

Uvedené momenty se samozřejmě mohou libovolně prolínat či přeskakovat. Jisté je totiž pouze jedno – rodičovský život je všechno, jen ne předvídatelný.

Máte emoce? A mohla bych je vidět?

Děti (naštěstí nejen ty moje) mají spoustu emocí. Občas mi připadá, že i jejich emoce musí mít emoce, protože ta nálož pocitů, kterou na mě denně nakládají, by porazila i vola. Víc než radostné jásání, hurónský smích či oslavný tanec mě samozřejmě trápí vnější projevy dětské nelibosti.

Než se mi narodily děti, netušila jsem, kolik zdánlivě jednoduchých věcí lze s dobrým úmyslem udělat blbě. Kolik absurdních skutečností může být zdrojem pláče. Špatná posypka na zmrzce. Nevyhovující potisk trenýrek na připravené hromádce. Chybně ukrojený chleba. Propásnutá padající hvězda. Upozornění na srnu za oknem autobusu, kterou dítě nezahlédlo. Příliš zelený hrášek. Zmeškaná znělka večerníčku. O dvě brambory víc, než dostal sourozenec. Horší sedadlo v kině. Vytištěná omalovánka (potud to bylo ještě v pořádku), ale jiná, než se očekávalo (čili je zase všechno špatně). Dětská pasta na kartáčku, když si zrovna dneska chtělo dát dospěláckou… To vše může být provázeno rykem, u něhož by málokdo hádal, že dítěti nenasazujete španělskou botu, ale kupujete italskou zmrzlinu.

Zvláštní je, že ve školce, u babičky nebo na hodině klavíru tytéž děti podobné emoce neprojevují. Tam je její výsost amygdala v richtiku. Nebo už si někdy pančelka stěžovala, že se dítě nervově zhroutilo, protože mělo vypít nedostatečně hnědé kakao?

Skvělé. Takže to, milé mámy, máme jako odměnu za naši nehynoucí lásku.

Děkuju, to snad ani nemuselo být…