crimsoN

river

Červená řeka

DEVNEY PERRY

Série EDENOVI

DÍL 5.

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2023 by Devney Perry LLC

Cover Sarah Hansen © Okay Creations

Translation © Žaneta Ziecinová, 2025

Original English title: CRIMSON RIVER

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-782-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-783-4 (mobi)

KAPITOLA 1

LYLA

„Rozhodla jsem se zakročit.“

To nebyl zrovna pozdrav, který jsem od své sestry očekávala, když zhruba před minutou vešla se svým manželem do Edenovy kavárny. „Cože?“

„Vyhazuju tě.“

Zamrkala jsem.

„Padej odsud! Okamžitě. Musíš odejít!“

Odejít? Měla jsem práci. Žádné vyhazování se konat nebude. Pokud vím, tohle je moje kavárna. Dlouze jsem si Eloise prohlížela a potom jsem se podívala na Jaspera. „Je opilá?“

„Vynechte mě z toho. Hodně štěstí, Lylo.“ Políbil ji do vlasů a šel se posadit ke stolu u zdi.

„Pracovala jsi sto dní v kuse,“ argumentovala Eloise.

Sto? Ani náhodou. Musela se splést. Otevřela jsem ústa, abych něco namítla, ale přerušila mě.

„Ano, počítala jsem je. Od neděle v dubnu, kdy jsi jela do Missouly ke kadeřníkovi, sis nevzala jediný den volna.“

Odsekla jsem: „Ale vzala.“

Pozvedla obočí. „Aha, vážně? A kdy?“

Ehm… no, bylo už září. A já jsem do Missouly jela naposledy v dubnu – vlasy jsem měla v příšerném stavu a zoufale jsem potřebovala navštívit kadeřnický salon. Ale určitě jsem si v létě nějaké volno vzala, že ano? Možná ne celý den, kolikrát jsem však odešla dřív. Což je prakticky to samé jako den volna, ne?

Dobře, technicky vzato jsem posledních sto dní žádný den v kavárně nevynechala. Jenže komu záleží na tom, jestli příliš pracuju?

Ušklíbla jsem se. „A co jsi ty? Pracovní policie? Ty mi tak můžeš něco vyčítat. Jsi v hotelu pořád.“ Pokud nebyla doma s Jasperem, řídila hotel Eloise Inn přes ulici. „Běž pryč! Mám práci.“

„Ne.“ Založila si ruce v bok, a kdyby dokázala zabořit podpatky do země, měla bych v dřevěné podlaze dvě prohlubně. Ve své krásné tváři měla ten svůj neústupný výraz, což znamenalo, že se jen tak nevzdá.

Moje sestra byla báječná i nesnesitelná zároveň.

„Jedno odpoledne,“ prohlásila, „to je všechno, o co žádám. Vezmeš si volno a budeš dělat něco, co se netýká práce.“

„Proč?“ Nemohla by mě prostě nechat v klidu pracovat?

Ze smutného pousmání, které mi věnovala, jsem se cítila milovaně i trapně zároveň. „Protože se o tebe bojím. Nechci, abys vyhořela.“

Povzdechla jsem si. „Neboj.“

„Ale mohlo by se to stát.“ Spráskla ruce. „Prosím? Prostě si na zbytek dne vezmi volno, abych se přestala bát.“

„Nemůžu jenom tak odejít, Eloise.“ Tenhle podnik je moje všechno. Moje jediné všechno.

„Proč ne?“ Ukázala na Crystal, moji baristku, protože právě vyšla z kuchyně s tácem čerstvě upečených koláčků. „Je tu Crystal. A já s Jasperem tu taky budeme a pomůžeme jí zavřít.“

Jasper by to možná zvládl, ale Eloise? Nikdy. Co se kuchyně týče, je naprosto ztracený případ a já bych jí nesvěřila ani našlehání mléka, i kdyby na tom závisel můj život.

Opět jsem otevřela ústa k námitce, ona mě však znovu předběhla.

„Běž domů! Odpočiň si!“

„Nemůžu jít domů,“ opáčila jsem, „když půjdu, budu myslet na všechno, co je potřeba udělat, a vrátím se zpátky.“

Pokud mě někdo mohl pochopit, měla by to být právě Eloise. Věděla naprosto přesně, jaký je závazek řídit podnik v Quincy v Montaně. Než se provdala za Jaspera, pravděpodobně sama strávila v hotelu sto dní v kuse.

Ale teď, když našla lásku, se její priority změnily, takže mi mávala svým vyrovnaným životním stylem před obličejem.

Byla snad ještě horší než moje dvojče, Talia, která pracovala v místní nemocnici a která se mě vehementně snažila dostat na rande naslepo s jejich obsluhou rentgenu. Nebo moje švagrová, Memphis, jíž se líbil místní kurýr UPS – dokonce i v té strašné hnědé uniformě – a dost nevybíravě mi naznačovala, že bych ho měla pozvat na rande, až mi příště doručí do kavárny balík.

Neměla jsem nic proti randění. Randila jsem. Roky jsem chodila na rande naslepo. Nechala jsem přátele, aby mi domluvili rande se svými nezadanými přáteli. Dokonce jsem vyzkoušela i aplikaci – po dvou shodách a dvou příšerných schůzkách jsem tuto cestu zavrhla.

Zkrátka, tohle už jsem… měla za sebou. Zcela a definitivně za sebou.

Je moje oddanost Edenově kavárně tak špatná? Nemohli by mě všichni nechat si v klidu žít můj single, workoholický život?

Mým jediným spojencem byl Mateo. Zrovna včera si ke mně můj nejmladší bratr přišel postěžovat. Zjevně jsem nebyla jediná z Edenů, komu někdo neustále někoho dohazoval.

„Mohla bys jít do kina,“ navrhla Eloise.

Ne. Vadilo by mi jít do kina samotná? Ne. Ale zkrátka bych raději zůstala v práci. „Nemám chuť na popcorn. Když jsem tam byla naposledy, snědla jsem ho moc a pak mi bylo blbě.“

„Tak si nekupuj popcorn.“

„A co je to pak za zábavu jít do kina?“

Obrátila oči v sloup. „Jsi nemožná. Tak jdi na túru. Ráda chodíš do přírody, a tohle léto jsi nikde skoro nebyla. Venku je krásně. Nadýcháš se čerstvého vzduchu. Odpojíš se. Dělej cokoli. Hlavně nevstupuj to téhle budovy dřív než zítra ráno.“

„Proč?“ zaúpěla jsem. „Mám to tu ráda. Nech mě tu. Upeču ti nějakou mňamku. Čokoládový croissanty?“

„To zní lákavě. Ale ne.“ Zavrtěla hlavou. „Tahle práce se stává tvojí osobností.“

Cože? Ne, nestává. Nakrčila jsem nos. „Jsi krutá.“

„V pondělí jsi přišla do hotelu a zeptala ses mě, jestli si ještě něco dám. U mě v hotelu.“

Copak je zločin ujistit se, že si moje sestra nedá při práci kávu?

„Obsluhuješ lidi dennodenně,“ pronesla, „aspoň… jedno odpoledne udělej něco pro sebe.“

Tahle práce je něco pro mě. Ráda jsem pozorovala lidi, když přišli do kavárny vypnout. Líbilo se mi, že jsem tu vytvořila atmosféru, kde se přátelé scházeli, aby si popovídali. Kde si lidé mohli dopřát čerstvě napečené dobroty, dezerty a výbornou kávu.

Ale s Eloise nemělo cenu se dohadovat. Dneska ne. Ve tváři měla ten odhodlaný výraz, který zdědila po tátovi.

Ušklíbla jsem se. „Nedáš mi pokoj, dokud nebudu souhlasit, viď?“

„Nedám.“

„Fajn. Půjdu na túru nebo tak něco.“

„Jupí. Děkuju.“ Nepodařilo se jí zakrýt vítězný úsměv. „Třeba tam potkáš chlapa svých snů.“

Ehm – ehm, jasně. Protože stezky v Montaně jsou plné nezadaných, hezkých chlapů, kteří by byli štěstím bez sebe, kdyby potkali právě mě.

Rozvázala jsem si zástěru. „Začínám si myslet, že chlap mých snů neexistuje.“ A možná to tak má být. Možná mi ke štěstí stačila tahle kavárna a moje rodina. „Kdyby se něco dělo, zavoláš mi.“

„Jasně,“ ujistila mě.

Podívala jsem se jí zpříma do očí. „V kuchyni je spousta jídla, ale kdyby se z nějakého důvodu muselo péct…“

Zvedla ruku. „Slibuju, že se k troubě ani nepřiblížím. Proto mám s sebou Jaspera. Nebo řeknu Crystal.“

Sakra, byla to hloupost. Nechtělo se mi na túru. Nejraději bych zůstala ve své kavárně obklopená vůní vanilky, zrnkové kávy a skořice. A zdmi s ozdobnými lištami. A podlahou, která se večer musí vytřít. A ulepenými stoly, které je nutné vydrhnout.

Takže jsem možná měla kavárny trošičku plné zuby.

Kromě toho se zdálo, že to Eloise potřebuje. A po té střelbě v hotelu, no… jestli to odlehčí jejímu srdci, jedno odpoledne jsem jí mohla obětovat.

„Dobře. Vyhrála jsi. Půjdu. Spokojená?“ zamumlala jsem.

„Jo.“ Ten vítězoslavný úsměv se ještě rozšířil.

Zatímco se s Crystal radovaly, já jsem si v kuchyni posbírala svoje věci.

S kabátem v ruce a kabelkou přes rameno jsem zamířila k zadnímu východu a ignorovala Eloise, která mě prakticky vystrkala ze dveří. Jakmile jsem osaměla na ulici, otočila jsem se a vyplázla jazyk na zavřené dveře a na Eloise, jež se pravděpodobně dívala kukátkem.

„Zakročit,“ zavrčela jsem, když jsem nastupovala do auta. Nemělo by takový zákrok provádět víc lidí? Jasper se nepočítá, vzhledem k tomu, že se po pěti vteřinách zdekoval.

„Co teď?“ S rukou na zapalování jsem zaváhala. Zírala jsem za zadní zeď Edenovy kavárny. Nemohla bych se prostě vrátit do dobře známých míst? Ne. Povzdechla jsem si a nastartovala svoji tmavě modrou hondu. Stejně jsem zítra ve čtyři ráno zpátky.

Vycouvala jsem, projela uličkou a po své obvyklé trase zamířila k domovu na okraji Quincy.

Dům byl tichý. Jako vždy. Gauč a televize vypadaly lákavě, ale Eloise jsem řekla pravdu. Pokud bych zůstala doma, myslela bych na práci, nedalo by mi to a vrátila bych se do kavárny. Takže jsem vyměnila tenisky za trekingové boty, oblékla si teplejší bundu, na tmavé vlasy natáhla čepici, vrátila se do auta a zamířila k horám.

V tomto ročním období byla Montana úchvatná. Stromy, které obklopovaly moje rodné městečko, hrály všemi barvami. Zelené jehličnaté lesy místy oživovala žlutá, oranžová a červená barva. Špičky hor byly schované v oparu a mlze.

Když jsem projížděla klikatou cestou vedoucí k mé oblíbené stezce, stáhla jsem okénko a vdechovala čerstvý, chladný vzduch.

Opřela jsem si ramena do sedadla. Tep se mi zklidnil. Po této túře se možná skutečně budu cítit víc sama sebou.

Od svých třicátých narozenin na jaře jsem měla problém s tím, cítit se… normálně. Něco se se mnou dělo, ale nedokázala jsem přesně určit co. Byla to deprese? Úzkost? Neklid?

Quincy je můj domov. Vždycky jsem to tak cítila. Představa stěhování do jiného města mi způsobovala žaludeční nevolnost, ovšem poslední dobou jsem si říkala…

Co dál?

Většinu poslední dekády jsem strávila budováním svého podniku. Od chvíle, kdy jsem dostudovala vysokou školu a vrátila se domů, jsem do Edenovy kavárny dávala všechno. Dokázala jsem sama sobě, že zvládnu být úspěšnou podnikatelkou. Nebyla jsem jen nejlepší pekařka v okruhu dvě stě kilometrů, ale také jsem oplývala dostatečnou inteligencí a důvtipem, abych dokázala řídit výdělečný byznys. Své dědictví jsem použila rozumně a nepromrhala ho.

Neměla jsem dluhy. Budova kavárny i dům patřily jen a jen mně. V uplynulém roce jsem si vydělala dost peněz, abych si mohla koupit nové auto a zaplatit za něj hotově. Kromě finanční stability jsem měla i zázemí v rodině a přátelích. Kdybych chtěla bouřlivý společenský život – což jsem nechtěla – mohla jsem ho mít.

A muži, no… mohla bych randit, pokud bych chtěla. Ale já nechci.

Zvenčí působil můj život pevně jako skála. Tak proč jsem ze sebe tenhle neklid nedokázala setřást? Pocit, že mi něco uniká. Pocit, že jsem v něčem selhala. Že kráčím špatným směrem.

Byla jsem vykolejená a netušila, jak najít stabilitu.

V práci se tyhle pocity daly snadněji přehlížet. V kavárně to žilo a moje mysl neměla čas se toulat. Co mám za problém? Zanedbávala jsem se příliš dlouho?

Stala se Edenova kavárna mojí osobností? Vadí mi to?

Odpověď jsem neznala. Takže jsem se raději soustředila na cestu a sjela ze silnice.

Podél tohoto konkrétního úseku řeky nevedla značená stezka. Do této odlehlé oblasti chodili především místní zkušení turisté.

Výletníci, kteří každé léto zavítali do Quincy, obvykle mířili do parku Glacier. A ti ostatní využívali širší značené cesty.

Tohle místo vlastně nebylo ničím jiným než přístupovým místem k řece Clark Fork. Lesní porost tu byl hustý, a pokud člověk nevěděl, co očekávat, žádný křiklavý nápis ZASTAVTE SE ZDE, ABYSTE POZNALI KRÁSY MONTANY! tu nenašel.

Na jaře jsem raději chodila po stezkách vedoucích do otevřených plání a luk, kde jsem mohla sbírat luční kvítí. Ale na podzim, kdy byla řeka mělčí a kamenité břehy vysušené, jsem se ráda procházela podél vody a vychutnávala malebnou krajinu.

To mí rodiče mě naučili lásce k přírodě. Táta vždycky říkal, že hodina čerstvého montanského vzduchu dokáže vyléčit všechny neduhy. Nejraději zkoumal okolní přírodu z koňského hřbetu. A Talia s Griffinem také. A přestože jsem na svém koni Merkurovi jezdila moc ráda, chození krajinou po svých mi dodávalo klid.

Můj turistický batoh ležel na dně skříně příliš dlouho. Do přední kapsy jsem zapnula klíče a poklepala na boční kapsu, kde jsem měla sprej na medvědy. Potom jsem do batohu dala prázdnou lahev na vodu, oblékla si bundu a nasadila čepici. Vyrazila jsem do lesů a cestou vdechovala vůni hlíny a jehličí.

Když jsem dorazila k řece, cítila jsem lehkost v zádech.

Ani jsem si neuvědomila, jak moc jsem potřebovala vypadnout. Vypustit stres z práce a jen… dýchat.

Dobře, možná měla Eloise pravdu. Zítra jí poděkuju. Určitě mi to bude dlouho připomínat.

Vytáhla jsem z kapsy telefon, abych se podívala, kolik je hodin, a popřípadě zkontrolovala zmeškané hovory. Obrazovka byla prázdná.

Před pár lety bych v pátek odpoledne měla spoustu zpráv. Moje sestry by chtěly jít na večeři. Bratři by se chtěli sejít u Willieho na drink. Máma s tátou by nás zvali na nějakou akci ve městě.

Ale poslední dobou se zdálo, že všichni měli své vlastní životy.

Tohle mi tedy vadí? Že se cítím opomíjená?

Kromě Matea už všichni mí sourozenci žili v manželství. Měli děti a svoje vlastní rodiny. Máma s tátou si náramně užívali důchod a vnoučata.

Odmítám žárlit na jejich štěstí. Odmítám.

Ale je mnohem těžší odmítat osamělost.

S povzdechem jsem schovala telefon, zhluboka se nadechla čerstvého horského vzduchu a zadržela ho v plicích, až to pálilo. Potom jsem sešla ze stezky a podél řeky zamířila hlouběji do lesa.

Tohle místo jsem měla ráda také proto, že tu byl signál. Pro případ setkání se zvířetem jsem měla pepřový sprej, ale pokud bych se ztratila, mohla jsem někomu zavolat nebo podle GPS najít cestu domů. Takže jsem šla beze spěchu a bez cíle a po zahřátí svalů se mi dýchalo líp a líp.

Na nebi zavřískal sokol a jeho výkřik se nesl říčním údolím. Zakroužil mi nad hlavou a zmizel za korunami stromů.

Po hodině chůze mi po spáncích stékal pot a v krku mi vyprahlo. Odepnula jsem batoh, vytáhla prázdnou lahev a potom vylezla na hladké kulaté balvany u řeky. Nejlepší na tomto místě byla čistá ledová voda.

Odšroubovala jsem víčko a naklonila se, abych naplnila lahev, ale ztuhla jsem, když voda protékající kolem mě zčervenala jako karmínový mrak.

Krev.

Zatrnulo mi a srdce jsem měla až v krku. Sakra.

Pomalu jsem sáhla dozadu a vytáhla z batohu pepřový sprej. Ta krev musela být čerstvá. Nejspíš se nějaký daněk přišel napít k řece jako já a napadl ho nějaký predátor.

Dostala bych se raději do potyčky s pumou nebo grizzlym? Pumou. Asi. Do háje.

Prosím, ať to není grizzly ani puma.

Postavila jsem se a stěží dýchala, když jsem se pomalu přesouvala. Možná, že když se mi podaří se odplížit, predátor si pochutná na svačině, aniž by si mě všiml. Tichým našlapováním jsem se otočila a rozhlédla se po břehu řeky.

Ani grizzly, ani puma.

Lovec.

Oddychla jsem si. Ach, díkybohu.

Vrátila jsem pepřový sprej zpět do batohu a našroubovala víčko na lahev.

Lovec byl zády ke mně, klečel na kolenou a omýval si v řece zakrvácené ruce.

U lesa jsem uviděla jeho kořist. Nebyl to daněk, ale jelen wapiti. Jeho hnědou kůži lovec poskládal do úhledného čtverce. Jelen už musel být rozčtvrcený, protože v bílé lovecké brašně měl kusy masa. Luk a toulec se šípy muž opřel o nedalekou kládu. A zhruba šest metrů od jeho brašny jsem zahlédla vyvrhnuté vnitřnosti – červené a zelenošedé – ještě se z nich kouřilo.

Lovec vstal a oklepal si mokré ruce.

Otevřela jsem ústa, abych mu nějakým zvukem dala najevo, že tu není sám, když vtom se otočil a uviděl mě.

Zarazil se.

Mávla jsem. „Zdravím. Pardon, nechtěla jsem vás vylekat…“

Rozeběhl se směrem ke mně tak prudce, že jsem se ohlédla přes rameno, jestli za mnou vážně není grizzly.

Když jsem se podívala znovu před sebe, on se stále řítil ke mně takovou rychlostí, že jsem o krok ucouvla a zavrávorala přes kámen. Narovnala jsem se a zvedla obě ruce, takže mi lahev vypadla z ruky. „Omlouvám se. Nechtěla jsem vás vyděsit. Zmizím odsud.“

On pokračoval ke mně, letěl jako kulka ke svému cíli. Byl příliš rychlý, takže jsem nestihla utéct. Příliš rychlý, abych pochopila, o co tu běží.

Uteč, Lylo!

Než jsem však stihla vzít nohy na ramena, chytil mě. A než jsem vykřikla nebo vydala nějaký zvuk, chytil mě svýma velkýma mokrýma rukama pod krkem.

Ucítila jsem ohromnou bolest v hrdle. Snažila jsem se popadnout dech, ale držel mě neuvěřitelně pevně. Oči mě pálily a po tvářích mi začaly stékat slzy.

„Přestaňte!“ Můj hlas zněl jako zachroptění. Chytila jsem ho za zápěstí a snažila se odtáhnout mu ruce. Bušila jsem do nich a plácala.

Svíral víc.

Ne. Ne, to se nesmí stát. Je to jen noční můra. Zakopla jsem v lese o klacek a praštila se do hlavy. Moje představivost si se mnou pohrává. Ve skutečnosti jsem doma, spím na gauči a zdá se mi ošklivý sen. Protože proč by se mě tento muž pokoušel zabít?

Ne, tohle nemůže být pravda.

Zalapala jsem po dechu a zoufale jsem se snažila nasát trochu vzduchu do plic. Sevřela jsem ruce v pěsti a pokoušela se ho udeřit do předloktí, ale byl příliš silný. Příliš vysoký. Příliš velký.

Kopla jsem ho do holeně, už jsem však začínala ztrácet vědomí. Blížila se temnota z nedostatku kyslíku.

Ten chlap mě zabije. Na tomhle místě zemřu. U řeky, uprostřed montanské divočiny, uškrcená neznámým pachatelem.

Táta byl součástí záchranného a pátracího týmu v našem okrsku. Griffin také. A Knox. A Mateo.

Prosím, ať moje tělo nenajde žádný z nich.

Skrz slzy jsem uviděla vrahův obličej. Měl oranžovočervené vlasy – zrzek. Strniště stejné barvy. Oči tmavě hnědé, jako brownies, která jsem ráno upekla v kavárně. Na tváři měl jizvu, růžovou, asi patnácticentimetrovou. Vedla od koutku jednoho oka po celé tváři.

Jak k ní přišel? Hádala jsem, že to už se nikdy nedozvím.

Temnota se přibližovala čím dál rychleji.

Proč? Vyslovila jsem to slovo, ale nic ze mě nevyšlo.

Ruce a nohy mi ztěžkly. Opět jsem ho veškerou zbývající silou udeřila do zápěstí, ale pak už mi ruce poklesly a kolena se podlomila. Oční víčka jsem měla jako ze železa. Zavírala se a hlava opouštěla tělo.

Sprej na medvědy. Malátně jsem sáhla do kapsy a podařilo se mi protáhnout ukazovák kroužkem spouště. Ale než jsem sprej zvedla, mužův stisk povolil. Sprej mi vypadl z ruky a s cinkotem dopadl na kámen.

Já jsem se také poroučela k zemi.

Dopadla jsem koleny na kámen a ucítila prudkou bolest v nohou. Zhroutila jsem se na rameno a chytila se za krk. Pálil, jako by byl v jednom ohni, ale ruce toho chlapa byly pryč.

Pustil mě.

Kašlala jsem, dusila se a dýchala nosem, cokoli, aby se mi dostal vzduch do plic. Držela jsem se za břicho, zkroutila se do klubíčka a lapala po dechu. Každý nádech bolel. Slzy mi stékaly, vnitřnosti se mi obracely a hlava se točila v kruzích.

Pustil mě.

Proč? Donutila jsem se otevřít oči a riskla pohled jeho směrem. Batoh, luk i muž zmizeli.

On zmizel.

Dopřála jsem si tři údery srdce. A potom se zvedla na nohy.

Uteč, Lylo!

A tentokrát jsem utíkala.

KAPITOLA 2

VANCE

Kam se sakra poděla moje peněženka? Podesáté jsem si poplácal kapsy u džínů a rozhlédl se po ložnici. Na nočním stolku nebyla. Přitom jsem ji na noční stolek dal. Přece té zatracené věci nenarostly nožičky, aby odešla.

„Krucifix!“ Neměl jsem čas hledat peněženku, potřeboval jsem vyjet, ale abych mohl vyjet, potřeboval jsem svoji peněženku.

„Tiff!“ zakřičel jsem a promnul si špičku nosu.

Vyšla z chodby, opřela se o futra a její oříškové oči po naší hádce ještě žhnuly. „Co je?“

„Moje peněženka. Neviděla jsi ji?“

Semkla rty.

„Tiff,“ napomenul jsem ji. Vážně se domnívala, že když mě tu zdrží co nejdéle, změním názor?

Ušklíbla se a vytáhla ji ze zadní kapsy. Mávnutím zápěstí ji odhodila na postel, takže přistála vedle mého batohu a kufru.

Zaťal jsem zuby a odpustil si sarkastickou poznámku. „Dík.“

„Vážně odjíždíš.“ Překřížila si ruce na hrudníku a z očí jí šlehaly plameny.

„Musím už jet.“ Popadl jsem peněženku, zastrčil ji do kapsy a přehodil si batoh přes rameno. Švy kolem zipu byly napnuté na maximum. To stejné platilo pro můj kufr. Neměl jsem tušení, jak dlouho se v Montaně zdržím, takže jsem si toho raději vzal víc než míň.

„Myslím to vážně, Vanci. Až se vrátíš, já tady nebudu.“

To samé mi řekla už předtím, když jsem jí sdělil, že odjíždím do Montany. Vlastně mě to ani nepřekvapilo, asi protože jsem to čekal už, no… dlouhou dobu.

„Nemáš k tomu co říct?“ zeptala se.

Ne. Nemám. A moje mlčení jenom zhoršilo její frustraci.

Rozhodila rukama do vzduchu. „Kdy už to vzdáš?“

„Nikdy,“ zašeptal jsem.

Až do smrti tohle pátrání nevzdám. Všichni ostatní přestali Cormaca hledat. Všichni se na Noru a holky vykašlali. Ale ony si zasloužily spravedlnost. Zasloužily si odplatu.

Žádné vzdávání nepřichází v úvahu.

„Nenajdeš ho,“ řekla.

„Možná jo.“

„ON JE PRYČ.“ Každou slabiku zdůraznila, jako kdyby hlasitost samotná mohla těm slovům dodat důvěryhodnost.

Není pryč. Ten zkurvysyn nesmí být pryč.

Možná že z téhle stopy nic nebude, podobně jako ze všech předchozích stop v uplynulých čtyřech letech. Ale jestli existovala byť jen minimální šance, že Cormaca najdu, hodlal jsem ji využít.

Stáhl jsem kufr z matrace a vydal se ke dveřím, ale Tiff se rozkročila a zatarasila mi průchod.

„Já už tohle nezvládám,“ roztřásla se jí brada, „nemůžu tu zůstat a čekat, až pochytáš všechny svoje démony.“

„Tak nečekej.“

Když jsme se dali dohromady, Tiff mě v pátrání podporovala. Ale kdesi v uplynulých třech letech zaujala stejný postoj jako všichni ostatní. Chtěla, abych to nechal být a přenesl se přes to.

Já ale nemůžu. Nechci. A pokud to nechápe, tak…

„Klíče mi nech na lince.“ Skončilo to. Mezi námi byl konec. Museli jsme přestat předstírat společnou budoucnost.

„To je všechno?“ Měla na krajíčku. „Já ti sdělím, že se odstěhuju, a ty mi jenom řekneš, abych ti nechala klíče na lince?“

Jo. „Musím už jet,“ oznámil jsem a kývl hlavou, aby mi uhnula z cesty.

Posunula se, abych se protáhl, a šla za mnou chodbou. „Před tou střelbou bys tohle nikdy neudělal.“

Sevřel jsem čelist. „S tou střelbou to nemá co dělat.“

„Vanci!“

Povzdechl jsem si a otočil se na ni. „Co je?“

„Prosím, nejezdi.“ Oči se jí zaleskly slzami. „Zůstaň tady. Zůstaň se mnou.“

Přesně kvůli tomu byl mezi námi konec.

Kdyby mě skutečně milovala, nikdy by mě nežádala, abych zůstal.

Odložil jsem kufr a batoh na zem a položil jí ruce na ramena. „Promiň.“

Bylo mi líto, že nejsem muž, kterého potřebuje. Bylo mi líto, že nemůžu být tím, za koho mě pokládá. Bylo mi líto, že ji nemiluju.

„Miluju tě.“ Ukápla jí slza.

Nezachytil jsem ji.

„Sbohem, Tiff.“ Ustoupil jsem a ona vzlykla. Popadl jsem svoje věci a bez ohlédnutí odešel do garáže. Svoji zbraň jsem měl v přihrádce v palubní desce, takže jsem jenom naložil zavazadla, nastoupil a odjel.

Asi by mě mělo bolet, že tu Tiff nebude, až se vrátím. Ale já jsem cítil… úlevu.

Tiff byla hodná holka, která mi pomohla v těžkém období mého života. Zaplnila mezeru, načas. Rozesmála mě, když jsem považoval smích za nemožný. Ale zasloužila si chlapa, který ji bude bezmezně milovat.

A to já nejsem.

Možná měla pravdu. Tohle nekonečné pátrání po Cormacovi mi ničilo život. Rozhodně se podepsalo na mojí práci. Jenže já jsem nemohl přestat. Takže jsem Coeur d’Alene nechal ve zpětném zrcátku a uháněl vstříc Montaně.

Do Quincy cesta trvá tři hodiny, a kdybych si pospíšil, mohl bych tam dojet před setměním, projít se po městě a zorientovat se. Pokoj v hotelu jsem si domluvil předem na celý týden. S trochou štěstí se mi za tu dobu podaří Cormaca vystopovat.

Tahle stopa vedla k tomu slizkému bastardovi prozatím nejblíž. Před dvěma dny bylo vyhlášeno pátrání, a přestože dva dny mu poskytovaly dost času, aby zmizel, mohl usnout na vavřínech. Třeba necítil potřebu urychleně se vypařit. Možná z Montany vůbec neodjel.

Čtyři roky jsem Cormaca Gallaghera hledal. Od Washingtonu přes Utah a Oregon až po Colorado, ten chlap se nedal vystopovat. Pokaždé mi unikl. Ale tentokrát se mi to zdálo jiné.

Jak dlouho už je v Montaně? Proč se objevil tak blízko Idaha? Ukrýval se mi pod nosem celé ty měsíce? Roky?

Nebo je to jenom další slepá ulička?

Před třemi lety jsem ho stopoval do Colorada. Policie nahlásila muže shodného popisu. Zrzavé vlasy. Hnědé oči. Stejná postava a výška. Ale ten muž neměl jizvu na tváři, a když jsem ho našel ukrytého v chatrči v horách za Fort Collins, předal jsem ho úřadům, vrátil se domů a zapil to lahví laciné whisky.

O šest měsíců později jsem sledoval Cormacovu stopu do Utahu. Další neúspěch. O čtyři měsíce později jsem byl ve Washingtonu. O tři měsíce později v Oregonu. Čtyři roky jsem se potloukal po Severozápadním Pacifiku a sledoval všechny stopy.

Existovala možnost, že moje cesta do Montany bude opět promarněný čas. Jenže oficiální zprávy z Quincy jasně popisovaly muže s jizvou. V žádných předchozích takový detail zmíněn nebyl.

Tentokrát je to jiné. Musí to být jiné.

Vytáhl jsem telefon a zavolal tátovi. Jakmile se kabinou vozu ozvalo vyzvánění, sevřel jsem volant pevněji. Ať to spadne do schránky.

„Ahoj,“ ozvalo se na druhé straně.

Povzdechl jsem si. „Ahoj tati.“

„Vydrž vteřinu.“ V pozadí se ozvalo šustění. Potom otevírání a zavírání dveří. „Copak se děje?“

Hovor měl ozvěnu, jako by se táta zavřel v garáži.

Takhle to obvykle znělo, když jsme spolu mluvili. Buďto se vytratil do garáže, nebo šel ven, aby to neslyšela máma.

Jak to mohlo zajít takhle daleko? Kdy se ze mě stal padouch?

„Jedu do Montany. Budu pryč týden až dva,“ informoval jsem ho. Věděl jsem, že se nezeptá proč ani na jak dlouho.

Vyptávání na příliš mnoho otázek by mohlo překročit tu neviditelnou hranici mezi mnou a mojí rodinou. Kromě toho, táta věděl proč. A podobně jako Tiff se domníval, že jsem se přes to měl přenést už před pár lety.

„Dobře,“ zamumlal.

„Odjel jsem ve spěchu. Nevadilo by ti vyvézt ve středu popelnici k silnici?“

„Proč to neudělá Tiff?“

„Stěhuje se pryč.“

„Aha,“ zarazil se, „dobře.“

„A nevadilo by ti vybrat mi občas schránku? Jenom aby se nezaplnila.“

„Jasně.“

„Díky, tati.“

„Není zač.“ Ukončil hovor.

Tyhle skoupé, úsečné rozhovory se staly naší normou. A podle všeho jsem za to mohl já.

Až příště někam pojedu, zavolám kamarádovi, aby se mi postaral o dům.

Odložil jsem telefon, soustředil se na jízdu a kochal se okolní krajinou. Spousta hor. Husté jehličnaté lesy. Tato část Montany se od Idaha tolik nelišila. Možná proto sem Cormac přišel. Chtěl mít pocit domova.

Jediný pocit, který si zasloužil, bylo jídlo třikrát denně z vězeňské kantýny.

Zatraceně, doufal jsem, že jsem na správné stopě. Naděje byla nebezpečná hra pro muže, jako jsem byl já, zejména co se týkalo Cormaca. Ale s každou ujetou mílí ve mně narůstala, zesilovala a usazovala se mi v kostech.

Když jsem dojel do Quincy, měl jsem ve svalech neklid. Když jsem zatáčel na Hlavní ulici, poklepával jsem prsty do volantu. Nasával jsem to malé městečko jako houba.

Hotel Eloise Inn, kde jsem měl pokoj, byla nejvyšší budova v dohledu a narušovala výhled na zubaté hory v dáli. V centru se nacházely obchody, restaurace a dva bary.

Pouliční lampy, osvětlující chodníky, byly ozdobeny světýlky. Výlohy obchodů krášlila podzimní výzdoba, dýně, chryzantémy v květináčích a barevné listy.

Minul jsem železářství a v duchu si usmyslel, abych se tu později zastavil pro místní mapu. Digitální mapy a GPS občas pomáhaly, ale nejraději jsem měl papír.

To mě naučil můj mentor.

Taky mě naučil, že čas je zásadní. Pokud měl podezřelý velký náskok, chytit ho se stávalo prakticky nemožné. Tiskovou policejní zprávu vydali v pátek odpoledne. Dnes už bohužel byla neděle. Ale i tak jsem byl o dva dny rychlejší než při minulých pátráních.

Možná se Cormac domníval, že svět po čtyřech letech už na jeho zločiny zapomněl. Možná polevil v ostražitosti, ať už se skrýval kdekoli. Možná si postavil přístřešek, usadil se někde v okolí a nespěchal s odjezdem.

Řetězec možná. To bylo všechno, co jsem měl.

Muselo to stačit.

Zaparkoval jsem na Hlavní ulici, vyndal zavazadla ze svého stříbrného dodge a dovlekl je do Eloise Inn. Recepční si mě pořádně prohlédla, navedla do mého pokoje ve čtvrtém patře a doporučila večeři v místní restauraci Kloub.

Na jídlo jsem byl příliš nervózní, takže jsem do pokoje pouze odložil svoje věci a zamířil ven.

„Zdravíčko,“ kývl na mě muž, kterého jsem potkal venku před hotelem.

„Dobrý večer.“ Sklonil jsem hlavu a ihned si oblíbil přátelskou atmosféru ve městě a taky to, že mě tu nikdo neznal.

V uplynulých dvou týdnech jsem téměř neopouštěl dům kvůli pozornosti médií. Když jsem šel do obchodu, všichni mě po očku sledovali. Pokladní se mě přímo zeptala, jestli jsem ten policajt.

S radostí jsem odjel do Montany, alespoň se mezitím ta příšerná bouře přežene.

Ironií je, že jsem se na dráhu policisty dal, abych vynikl. Chtěl jsem být hrdina. Nosit svůj nablýskaný odznak s hrdostí. Jenže poslední dobou byla pozornost tím posledním, o co jsem stál. A můj odznak měl poskvrnu, kterou žádné leštění nevymaže.

Přesně proto jsem ho nechal doma.

Přešel jsem ulici a zamířil do kavárny. Před malou zelenou budovou stála tabule lákající na dnešní speciality. Mocaccino. Panini se šunkou, sýrem a jablky. Čokoládové sušenky s dýní. Bylo to napsáno tiskacím písmem s okrasným spletitým zdobením.

Většinu přední strany kavárny tvořila veliká okna s černými rámy, takže hosté měli nerušený výhled do ulice a na chodník. Ve večerním světle okna zrcadlila projíždějící vozy a procházející lidi, včetně mě.

Zatraceně, vypadal jsem příšerně. Prohrábl jsem si rukou vlasy, abych své tmavé prameny trochu zkrotil. Potřeboval jsem ostříhat i oholit. Strniště na mojí tváři bylo husté. Možná bych si mohl nechat narůst vousy.

Tiff vousy nesnášela.

Ale to už nikoho netrápilo. A vousy by mohly odvést pozornost od tmavých kruhů pod mýma očima. Nespal jsem dobře od, ehm… nemohl jsem si vzpomenout, kdy jsem naposledy spal déle než čtyři nebo pět hodin v kuse.

Znovu jsem si upravil vlasy, byla to však marná snaha, takže jsem si stáhl límeček a vešel dovnitř.

Nade dveřmi bylo zlatým písmem napsáno Edenova kavárna. Otevřel jsem a nadechl se vůně kávy a jídla. Dobrého jídla. Zakručelo mi v žaludku. Asi jsem nakonec přece jenom hlad měl.

Zrovna jsem totiž obědval u počítače, když jsem si přečetl tiskovou zprávu z policejního oddělení v Quincy. Můj oběd skončil v koši a já se od té chvíle zastavil až v autě.

Zdi kavárny měly stejně zelenou barvu jako fasáda zvenčí a dodávaly místnosti útulnou a příjemnou atmosféru. Dřevěné stoly a židle zaplňovaly prostor po obou stranách uličky, která vedla k pultu v zadní části kavárny.

Skleněné vitríny byly plné pečiva a dezertů. Syčení kávovaru tlumilo rozhovory u stolků. Cestou k pultu moje kroky na dřevěné podlaze duněly.

Baristka na sobě měla tmavě zelenou zástěru. Černé vlasy stažené do krátkého culíku. Kolem očí silné linky a rty nalíčené na fialovo. Ne barvou švestek nebo vína, ale sytě fialovou jako hroznové želé.

Zvedla prst, protože právě napěňovala mléko. „Dejte mi minutku.“

„Jasně,“ přikývl jsem a prohlédl si velkou nabídkovou tabuli na zdi za přepážkou.

Stůl v rohu u okna by mi poskytl nerušený výhled na Hlavní ulici a zároveň slušné pracovní místo. Lepší než malý stolek v hotelovém pokoji.

„Co si dáte?“ zeptala se baristka.

„Panini se šunkou a sýrem, prosím. A, ehm…“ Zadíval jsem se do vitríny. „Co byste mi doporučila sladkého?“

„Všechno je dobrý, ale myslím, že Lyla zrovna dopéká várku kovbojských sušenek. Vřele doporučuju.“ Spojila palec a ukazováček a naznačila polibek jako pochvalné gesto.

„Beru.“ Vytáhl jsem peněženku a podal jí dvacetidolarovku, právě když z kuchyně vyšla žena.

Nesla tác sušenek a na rukou měla oranžové pekařské rukavice. Měla stejnou zelenou zástěru jako baristka, jen se šmouhami od mouky na hrudníku. A nad krásným obočím na pravé straně taky.

Její tváře byly stejně růžové jako její lehce našpulené rty. Pramen tmavých vlasů jí vyklouzl z rozcuchaného drdolu a pohupoval se kolem spánku.

Ruka se mi sama nadzvedla, měl jsem nutkání jí ten pramen zastrčit za ucho nebo jí setřít šmouhu od mouky z čela.

Když odložila tác na pult, vrhla po mně safírově modrý pohled a stáhla si rukavice.

Dokonce i se dvěma modřinami kolem očí, které se snažila zakrýt silným make-upem, byla překrásná.

Pousmála se na mě a potom sklonila bradu, zavrtala ji do mohutné šály a začala vyndávat sušenky do vitríny. Ta šála byla silná, ale podlitiny na jejím krku jako by se chtěly ukázat a vykukovaly pod krásnou čelistí.

Monokly. Podlitiny na krku. Zjevné známky toho, že ji někdo držel pod krkem.

Výstraha vydaná místními úřady popsala Cormaca dokonale. Líp než všechny dosavadní zprávy. Stálo v ní, že je podezřelý z pokusu o vraždu, ale neuváděla jeho způsob.

Možná škrcení? To by odpovídalo. A podle vyhlášené výstrahy tento zločin proběhl mimo Quincy, v divočině. Což bylo Cormacovo hřiště.

Existovala jistá možnost, že tato žena s tím neměla nic společného. Že jsem byl zkrátka zoufalý. Nicméně svojí intuici jsem důvěřoval po hodně, hodně dlouhou dobu. A teď na mě křičela, že právě tahle žena zkřížila Cormacovi cestu.

„Tady to je.“ Baristka na pult položila talířek se sendvičem, brambůrky, kyselé okurky a pár čerstvě upečených sušenek. „Něco k pití?“

„Vodu, prosím.“

„Hned to bude.“ Přikývla a položila ruku na rameno té druhé ženy. „Já ty sušenky klidně dodělám, Lylo.“

Přikývla a baristka mi šla natočit vodu. Ale ta žena od sušenek neodešla. Dál je skládala do vitríny.

Lyla. Překrásné jméno. Překrásná žena. Příliš krásná, než aby na sobě měla takové modřiny.

Další hřích, za který musel Cormac pykat. Postarám se, aby ten grázl zaplatil za to, co provedl těm dívkám. Noře. I Lyle.

Všimla si, že se dívám. Ještě víc jí zrůžověly tváře. „Můžu vám nějak pomoct?“

Hlas měla chraplavý. Hrubý. Sotva slyšitelný.

„Jo,“ přikývl jsem, „myslím, že můžete.“

KAPITOLA 3

LYLA

Cosi na tom, jak ten muž mluvil, jak se díval, mě donutilo se narovnat. Už jsem neměla potřebu skrývat svůj obličej. Bylo to… jako by všechno věděl.

Nemožné.

Byl to nejspíš nejhezčí chlap, jakého jsem kdy viděla, svým způsobem drsňák. Takový obličej se nezapomíná, takže v Quincy musel být jen na návštěvě. O tom, co se stalo v pátek u řeky, věděli pouze místní – zvěsti putovaly městem jako stádo divokých koní.

Zaslechla jsem, že se o mém napadení psalo na první stránce v místním týdeníku.

Tenhle týden noviny číst nebudu.

Ten chlap pravděpodobně zíral proto, že se mi nepodařilo zakrýt modřiny. Většina make-upu, kterou jsem si ve tři ráno nanesla, se po celém dlouhém dni už vytratila. Nebo se díval na tu zatracenou šálu. Byla silná a těžká, a přestože jsem se snažila, neustále se povolovala a odkrývala podlitiny po škrcení.

„Mohli bychom si chvíli promluvit?“ Kývl hlavou ke stolu.

Promluvit o čem? Že vypadám jako něčí osobní boxovací pytel? Ohromná zábava.

„Prosím,“ zatvářil se prosebně.

A znovu jsem to ucítila. Jako by všechno věděl. Kdo to je? Dalo se to zjistit jen jediným způsobem. Ukázala jsem na jeho sendvič. „Nechám vás se najíst a za chvíli přijdu.“

„Dobře.“ Vzal si svůj talíř, počkal, až mu Crystal přinese sklenici s vodou, a také si ji vzal. „Sním to rychle.“

„Žádný spěch.“

Podíval se mi na krk a potom se otočil a přešel kavárnu. Měl sebevědomou chůzi. Na dlouhých nohách ošoupané džíny. Okopané boty. Na bradě strniště. Široká ramena a rozcuchané vlasy. Byl vysoký. Hodně vysoký. A měl moc hezký zadek.

Přesně můj typ.

Samozřejmě že mi vesmír poslal krásného sexy chlapa ve chvíli, kdy to poslední, co bych chtěla, bylo, aby se mě někdo dotýkal. Když jsem kvůli svému hlasu nemohla ani flirtovat.

Zněla jsem jako celoživotní kuřačka a každá slabika mě bolela.

Bolest se přes víkend neustále zhoršovala. Možná protože jsem nepřestala mluvit. Talia mi řekla, že nejrychleji se uzdravím odpočinkem, ale odmítla jsem zůstat doma a ukrývat se. Nehodlala jsem se před tím hajzlem, který se mě pokusil zabít, schovávat a dopřát mu radost ze své porážky.

Takže jsem šla do práce. Včera ráno, když do kavárny na pátou ranní dorazila moje matka s Crystal, já jsem tam byla už hodinu. Veškeré jejich snahy o vystrnadění mě jsem neústupně odrazila.

Táta s Griffinem přijeli dnes ráno a snažili se mě přesvědčit, abych strávila týden na ranči na zotavenou. Ale já jsem zvedla hlavu a šla do kuchyně upéct brusinkovopomerančové koláčky.

Mohl za to jeden jediný člověk. Ten zkurvený lovec.

Přesto už nikomu nedovolím, aby mě opět vystrnadil z mojí vlastní budovy.

Tady jsem chtěla být a tady zůstanu.

„Crystal,“ zašeptala jsem. Když jsem mluvila potichu, nebolelo to tolik.

„Ne. Nikdy předtím jsem ho neviděla.“

„Ta kavárna mi patří.“