Oliver Burkeman

MEDITACE PRO SMRTELNÍKY

Najděte své limity a vytoužený klid za 28 dní

Copyright © 2024 Oliver Burkeman

Podle anglického originálu Meditations for Mortals: Four Weeks to Embrace Your Limitations and Make Time for What Counts vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2025. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Aleš Drobek

Odpovědná redaktorka Vendula Kusá

Jazyková redaktorka Martina Rybičková

Šéfredaktor Marek Vlha

Autorství fotografie na obálce se vydavatelství nepodařilo zjistit, v případě kontaktování autorovi rádi uhradíme honorář.

Design obálky Matt Broughton

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Úprava české obálky David Dvořák

Fotografie autora Nina Subin

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-meditace-pro-smrtelniky, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2025

ISBN 978-80-7555-292-1

Je snazší usilovat o to být lepší, než jste, než být sami sebou.

— MARION WOODMAN

Existuje život před smrtí? To je otázka!

— ANTHONY DE MELLO

ÚVOD

Nedokonalý život

Tato kniha je o tom, jaké možnosti se vám otevřou, jakmile si uvědomíte, že svůj život nikdy úplně nevyřešíte. Popisuje, jak zázračně vzroste vaše produktivita, když přestanete zarputile usilovat o čím dál vyšší produktivitu. A také o kolik snazší najednou budou odvážná a důležitá rozhodnutí, smíříte-li se s tím, že jich v životě neuděláte víc než hrstku. (A že žádné z nich, když se to vezme kolem a kolem, vlastně není nezbytně nutné.) Také je o tom, jak vás život najednou začne bavit a jaké začne mít kouzlo, připustíte-li si jeho pomíjivost a nepředvídatelnost. O kolik méně osamělí se budete cítit, když před ostatními přestanete skrývat své nedostatky. Dočtete se o osvobozující moci okamžiku, v němž pochopíte, že vaše nejpalčivější problémy se možná nikdy zcela nevyřeší.

Stručně řečeno je tato kniha o tom, co vše se změní, jakmile přijmete skutečnost, že život člověka coby tvora nedokonalého a limitovaného – jenž navíc žije v době nekonečných úkolů a příležitostí, čelí neznámé budoucnosti a stýká se s dalšími lidmi tvrdošíjně trvajícími na vlastních cílech a zájmech – není problém, který musíte za každou cenu vyřešit. Dvacet osm kapitol knihy je koncipováno jako návod k docela jiné životní filozofii, již osobně nazývám „imperfekcionismus“. Jde o osvobozující a povzbudivý pohled na svět založený na přesvědčení, že vaše limity nejsou překážkami smysluplné existence, že nemusíte v potu tváře usilovat o jejich překonání ve snaze dospět k nějakému imaginárnímu bodu, kdy se konečně budete cítit naplnění. Naopak, pokud je přijmete za své, vybudujete si zdravější, svobodnější, úspěšnější, společensky bohatší a kouzelnější život. A to přijde v této nestabilní a úzkostné době obzvlášť vhod.

Pokud budete číst tuto knihu doporučeným tempem, tedy přibližně jednu kapitolu denně, měla by vám posloužit jako čtyřtýdenní „mentální útočiště“ uprostřed každodenního shonu – navést vás k tomu, jak tuto filozofii prožívat v realitě, a dělat tak víc věcí, které jsou pro vás důležité, místo abyste ji ve své hlavě odložili do přihrádky vyhrazené myšlenkám, které možná někdy vyzkoušíte, až budete mít volnou chvilku. Protože jak si brzy ukážeme, jedním z hlavních principů imperfekcionismu je poznatek, že se nikdy nedočkáte onoho vytouženého dne, kdy všechny problémy vyřešíte a rozseknete a konečně se budete moct věnovat budování smysluplného a naplněného života. Jelikož jsme smrtelníci, ten den je teď.

Doufám, že vám tato kniha bude užitečná. Abych byl zcela upřímný, napsal jsem ji pro sebe.

* * *

Když mi táhlo na třicítku, nastoupil jsem na místo redaktora v londýnských novinách Guardian. Každý den po příchodu do práce jsem dostal přiděleno nějaké aktuální téma – například osud uprchlíků před geopolitickou krizí nebo proč jsou zelená smoothie najednou tak populární – a do pěti odpoledne jsem musel napsat obsáhlý, inteligentně působící článek o dvou tisících slovech. Hodinu nebo dvě před uzávěrkou začal můj editor přecházet sem a tam kolem mého stolu, nervózně si mačkat prsty a nahlas se divit, proč text ještě nemám. Důvodem (jak jsem mu nepochybně několikrát vysvětlil) bylo, že napsat za pouhých sedm hodin inteligentně působící článek o dvou tisících slovech na téma, o kterém jste předtím nevěděli vůbec nic, je v zásadě nemožný úkol. Přesto to muselo být hotové – a tak jsem v Guardianu den za dnem zápasil s pocitem, že nestíhám, že závodím s časem a musím pořád šlapat na plyn, pokud chci vůbec pomýšlet na včasné dokončení.

Nemůžu z toho ale vinit svého editora. Pocit, že pořád doháním zpoždění, jsem už v oné fázi života znal jako své boty. Jen máloco bych vlastně označil za zásadnější prvek mé dospělosti než neurčitý dojem, že v něčem zaostávám a že se musím pracně vyšplhat zpátky na minimální úroveň výkonu, abych odvrátil hrozící katastrofu. Někdy mi připadalo, že potřebuji jen trochu víc disciplíny, jindy jsem věřil, že odpovědí bude nový systém time managementu, do jehož hledání se pustím, jakmile dopíšu ten článek o ovocných koktejlech. Hltal jsem knihy o osobním rozvoji, zkoušel meditaci a objevoval stoicismus, má nervozita však rostla úměrně s počtem neúčinných přístupů. Vždycky se ale na obzoru vznášela představa, že jednoho dne „to všechno zvládnu“ – přičemž „to všechno“ mohlo znamenat cokoli od vyřízení e-mailů po rozluštění tajemství romantických vztahů – a konečně začnu žít ten pravý, skutečný, smysluplný život.

Tehdy jsem to nevěděl, ale teď už vím, že v tom nejsem sám. Ani zdaleka. Od roku 2021, kdy jsem vydal knihu o time managementu, jsem vedl stovky osobních a e-mailových rozhovorů. Ty mě přesvědčily, že pocit, že svůj život ještě nemám pevně ve svých rukou – a že se musím za cílem hnát stále usilovněji, jinak ho navždy propásnu – je dnes téměř univerzální. Spoustu mladších lidí, se kterými se potkávám, doslova drtí představa, že svůj život musejí nějak „vyřešit“, zatímco mnoho těch starších si s hrůzou říká, že to ve čtyřiceti nebo padesáti pořád nedokázali, a klade si otázku, jestli se jim to vůbec někdy podaří. Z dostupných údajů přitom vyplývá, že tento problém se nevyřeší tím, že zbohatneme nebo dosáhneme nějakého vlivného postavení – což je logické, protože v moderním světě je takový úspěch často výsledkem toho, že se za svým nedosažitelným cílem ženeme zběsileji než ostatní. „Většina úspěšných lidí,“ jak poznamenal podnikatel a investor Andrew Wilkinson, „jsou jen ztělesněné úzkostné poruchy ve vleku produktivity.“

Nejběžnější formou úzkosti, na kterou zde narážím, je absolutní, paralyzující zaneprázdněnost, pocit, že máte příliš mnoho práce a příliš málo času. Úzkost na sebe bere ale i jiné podoby. U některých se projevuje jako syndrom podvodníka (impostor syndrome), což je přesvědčení, že existuje jakási základní úroveň odborných znalostí, kterou se mohou pochlubit prakticky všichni kromě vás, a dokud jí nedosáhnete taky, nepřestanete o sobě pochybovat. Řada lidí zase věří, že stále nerozluštili záhadnou šifru partnerských vztahů, takže navzdory všem vnějším úspěchům se den co den trápí závratnou složitostí randění, manželství či rodičovství. A u dalších pramení pocit zaostávání hlavně z jejich představy, že by měli přispět k řešení národních a globálních krizí odehrávajících se kolem nich, aniž by přitom tušili, co jako jednotlivci udělat, aby to mělo nějaký reálný dopad. Všechny tyto pocity však spojuje myšlenka, že existuje nějaká správná vlna, na kterou se musíte naladit, nějaký způsob, jak správně zvládnout život člověka jednadvacátého století, a že jste tento klíč ke štěstí ještě neobjevili. A dokud ho nenajdete, nebudete mít v životě klid.

Nejhorší na tom však je, že čím usilovněji se tento problém snažíme řešit, tím víc ho zhoršujeme. Ve své knize Čtyři tisíce týdnů jsem jednu verzi tohoto jevu nazval „pastí efektivity“. V té se ocitnete, když se sice naučíte lépe a rychleji zvládat úkoly, jež se na vás valí, zároveň si ale připadáte čím dál vytíženější a vystresovanější. Klasickým příkladem je e-mailová komunikace. Ve snaze vyřídit záplavu e-mailů ve své schránce začnete odpovídat rychleji a stručněji, čímž ovšem podnítíte reakce, na které pak musíte odpovídat. Ke všemu si vysloužíte pověst člověka, jenž na e-maily odepisuje neobvykle rychle, a tak vám jich začne chodit víc a víc. A jak se snažíte vše zvládnout, plní se váš harmonogram méně důležitými úkoly, protože přesvědčení, že musíte vyřídit úplně všechno, vám brání činit důležitá rozhodnutí ohledně toho, co opravdu stojí za váš omezený čas.

Mé rozhovory mi však pomohly nahlédnout i hlubší problém – jak nás neustálá snaha pevně uchopit otěže vlastního života okrádá o samotný jeho smysl, o důvod, proč ho stojí za to žít. Naše dny pak přicházejí o prvek, který německý sociální teoretik Hartmut Rosa výstižně nazývá „rezonancí“. Svět působí mrtvě a my navzdory vší snaze dělat stále víc jen zjišťujeme, že se nám naše cíle naopak víc a víc vzdalují. A to platí i tehdy, když se nám pokusy o uchopení životních otěží daří. Například se skutečně přinutíte meditovat každý den, ale po čase vám to přijde nesnesitelně nudné. Nebo svého dlouholetého partnera pozvete večer na rande – protože všichni tvrdí, že si tak mezi sebou udržíte jiskření – ale celé je to tak trapné, že večer skončí hádkou a pocitem selhání. V dobách, kdy jsem byl posedlý zvyšováním produktivity, jsem neustále zkoušel nějaký nový systém životního plánování, a když jsem si stáhl patřičnou aplikaci nebo koupil nezbytné psací potřeby, dostavil se radostný, dokonce opojný pocit. Stál jsem na prahu něčeho velkého! Jenže už za den či dva mi můj nový časový rozvrh připadal deprimující a bez života, šlo jen o další seznam rutinních činností, jimiž jsem se musel každý den prokousat. Nenáviděl jsem ten blbý list papíru, který se odvažoval mi diktovat, jak mám trávit svůj čas – ačkoli ve skutečnosti jsem byl blbec spíš já sám.

Uznávám, že toto jsou jen drobné příklady. Jenže takováto ztráta pocitu živosti mimo jiné vysvětluje epidemii vyhoření, která není jen výsledkem vyčerpání, ale také odrazem vnitřní prázdnoty nastřádané během dlouhých let, kdy se člověk nutí pracovat stále usilovněji jako stroj, přestože to nikdy nestačí. Vezměte si třeba moderní politiku, kterou ve stále větší míře doprovází vztek a konspirační teorie – i tu lze považovat za výsledek zoufalé snahy lidí prahnoucích po rezonanci cítit alespoň něco.

Zásadní problém vidí Rosa ve skutečnosti, že hnací silou moderního života je fatálně mylná představa, že realitu lze mít pevně v rukou a že jiná cesta k duševnímu klidu a prosperitě nevede. A tak vnímáme svět jako nekonečný sled věcí, které musíme zvládnout, naučit se nebo si vydobýt. Pouštíme se do boje se svou e-mailovou schránkou, plánujeme přečíst ty hromady odkládaných knih nebo vnést řád do svých harmonogramů. Optimalizujeme kondici či soustředění a cítíme nutkání neustále zlepšovat své rodičovské dovednosti, kompetence v oblasti osobních financí či porozumění světovým událostem. (I když si možná s uspokojením říkáme, že v životě upřednostňujeme přátelství před vyděláváním peněz, stejně k tomu pravděpodobně přistupujeme v duchu optimalizace a nutíme se k navazování dalších přátelství nebo udržování těch stávajících; jinými slovy se snažíme pevně řídit svůj společenský život.) Tuto filozofii kontroly posiluje společnost hned několika způsoby. Díky technologickému pokroku jsme neustále na prahu nějakého zlepšováku, který nám pomůže zkrotit pracovní vytížení – v době psaní tohoto textu jsou to třeba virtuální asistenti pohánění umělou inteligencí – zatímco hyperkonkurenční ekonomika nám podsouvá dojem, že pokud nebudeme mít život pevně v rukou, půjdeme ke dnu.

Každodenní zkušenosti i staletí filozofického hloubání však poukazují na to, že klíčem k naplněnému a úspěšnému životu není stále pevnější kontrola. Nemusíme usilovat o to, aby vše bylo čím dál předvídatelnější a jistější, a my si pak konečně mohli dát nohy na stůl. Fotbalový zápas je vzrušující, protože nevíte, kdo vyhraje. Studium toho či onoho oboru je fascinující, protože problematice dosud zcela nerozumíte. Dveře k těm největším úspěchům často otevírají náhody, neplánované příležitosti nebo nečekané záchvaty motivace. Nějaký člověk či umělecké dílo na vás nejvíc zapůsobí v prostředí nebo za podmínek, které nemáte plně pod kontrolou. Zároveň to samozřejmě neznamená, že se musíme vzdát vší snahy jakkoli ovlivňovat okolní realitu. Základem kvalitního života jsou odvážná rozhodnutí a tvůrčí činnost, jež ve světě kolem nás zanechají nějakou stopu – ale nesmíme přitom podvědomě usilovat o absolutní kontrolu. Rezonance závisí na vzájemnosti: něco uděláte – rozjedete podnikání, zorganizujete kampaň, vyrazíte na túru, rozešlete e-mail o společenské události –, a pak počkáte, jak svět zareaguje.

Není divu, že tolik z nás tráví takovou spoustu času snahou zcela ovládnout okolní realitu, která se může jevit jako chaotická a nepřátelská. Jak jinak byste měli zvládnout všechny své úkoly, splnit si sny, stát se dobrým partnerem či rodičem a dostát povinnostem občana těžce zkoušeného jednadvacátého století? Jenže tato snaha je marná. Život je její vinou stále nudnější a osamělejší a stále častěji připomíná spíš otravnou povinnost, kterou se musíme nějak prokousat do lepších časů, jež však nikdy nenastanou.

Meditace pro smrtelníky je mým pokusem začít tam, kde přístup „uspořádej si život, zvládni všechno“ selhává, a namísto toho vám ukázat cestu k smysluplnějšímu, produktivnějšímu, a hlavně zábavnějšímu životu. (Kapitoly čerpají z mého newsletteru The Imperfectionist a z mnoha velkorysých reakcí jeho čtenářů.) Přestaňte se oddávat snům o dni, kdy budete mít vše plně pod kontrolou, protože toho se nikdy nedočkáte. Tato kniha vychází z poznatků, že budoucnost je vždy alespoň částečně nejistá, že nikdy plně nepochopíte, co motivuje druhé, a že o vaši pozornost se bude vždy hlásit víc úkolů, než kolik dokážete stihnout.

Ne snad proto, že jste nedisciplinovaní břídilové, nebo proto, že jste ještě nečetli ten správný bestseller o „úžasném zlepšováku“ souvisejícím s produktivitou, leadershipem, rodičovstvím nebo čímkoli jiným, ale protože jste zkrátka tvorové s určitými limity a jako takoví nikdy nedosáhnete míry kontroly a záruk, na jakých podle mnoha z nás závisí naše duševní zdraví. Znamená to, že seznam důležitých úkolů, které máte v každém okamžiku před sebou, bude vždy mnohem delší než seznam toho, co můžete reálně zvládnout. Znamená to, že vás může kdykoli postihnout neočekávaná pohroma nebo trápení a že nikdy nebudete mít větší než částečný vliv na to, co vám život postaví do cesty, bez ohledu na tvrzení dvacetiletých bezdětných influencerů na YouTube.

Imperfekcionismus je filozofie, která toto vše vnímá jako pozitivum. Ano, přijmout vlastní konečnost není bezbolestné. (Proto je snaha o absolutní kontrolu tak lákavá.) Konfrontace s vlastními nepřekročitelnými limity znamená smířit se s tím, že život s sebou nese těžká rozhodnutí, že občas budete některého z nich litovat, že tu a tam budete muset něco obětovat, že občas někoho zklamete a že žádný váš výtvor či dílo nikdy nedostojí vaší ideální představě. Ale právě tyto pravdy vám rozvážou ruce a otevřou dveře k jednání a prožívání rezonance. Teprve když vzdáte marnou snahu o zvládnutí všeho, můžete začít svůj omezený čas a pozornost věnovat několika málo úkolům, na nichž opravdu záleží. Teprve když přestanete trvat na tom, že všechny vaše vztahy, výsledky vaší práce či cokoli jiného musejí být dokonalé, budete se do nich moct ponořit naplno. A teprve když si uvědomíte, že vaše duševní zdraví či sebeúcta závisejí na míře kontroly, které žádný smrtelník nikdy nedosáhne, začnete si naplno užívat život v daném okamžiku. Protože to je jediný čas, kdy je to možné.

Tato kniha se také dotýká problému, jenž mě trápí už léta – literatury radící lidem, jak žít smysluplněji nebo produktivněji. Ty nejhorší tituly nabízejí pouhý seznam kroků, které má čtenář provést – což téměř nikdy nefunguje, protože se tak pomíjí osobní rozvoj, jímž si autor na cestě k nim musel projít. (Pokud se potýkal například s emocionálními kořeny své neschopnosti dát si život do pořádku, proč si myslíte, že byste měli uspět pouhým mechanickým následováním seznamu jeho doporučení?) Lepší knihy nabízejí změnu perspektivy, čerstvý pohled, z něhož mohou vzejít jiné vzorce chování. Jenže změny perspektivy mizí žalostně rychle: pár dní je všechno jiné a skvělé, ale pak se život v důsledku setrvačnosti vrátí do starých kolejí.

Mým cílem tedy je, aby vám vše užitečné, co na těchto stránkách najdete, proniklo pod kůži až do morku kostí a tam i zůstalo. Jak přesně budete tuto knihu číst, samozřejmě patří mezi ony nesčetné aspekty reality, jež nemohu nijak ovlivnit. A beze všeho ji můžete číst jako kteroukoli jinou knihu. Doporučuju však, abyste postupovali tempem jedna kapitola denně, v pořadí, v jakém jsou napsány. V takovém případě ji dokončíte za čtyři týdny, protože tak je text strukturován. V prvním týdnu se smíříte se svou konečností, ve druhém podniknete odvážné, nedokonalé kroky, ve třetím se uvolníte a dáte věcem volný průběh a konečně ve čtvrtém týdnu se začnete víc soustředit na život v přítomnosti, namísto v budoucnosti.

Svým způsobem se tak každý den budete vracet do jakéhosi „vnitřního útočiště“, do tichého koutku své mysli, kde dáte prostor novým myšlenkám, aniž byste přitom museli dočasně zastavit zbytek svého života. Ten se pořád bude odehrávat na pozadí. Kapitoly obsahují jak změny perspektivy, tak praktické postupy, a já doufám, že některé z nich vám změní prožívání následných čtyřiadvaceti hodin, i kdyby jen v drobnostech. Právě to podle mých zkušeností vede k trvalým výsledkům: reálná zpětná vazba na konkrétní změny ve vašem životě.

Nepochybuji, že i když si Meditaci pro smrtelníky přečtete tak, jak navrhuju, výsledky budou nedokonalé. Proto také doporučuju, abyste se za každou cenu nesnažili zapamatovat, co čtete, nebo to násilím uváděli do praxe. Spíš zkuste věřit, že pokud vás něco opravdu zaujme, samo vám to přirozeně zůstane v paměti po celý den. Tato kniha neslibuje, že když se jí budete řídit do puntíku, poběží váš život jako na drátkách. To se vzhledem k lidským omezením ani nemůže stát. A přesně díky tomu si můžete užívat život naplno tady a teď.

Týden první

Konečnost

Když se ztratíte v lese, postavte si sakra barák! „No vida, byl jsem ztracenej, ale teď tu bydlím. To je dramatická změna k lepšímu!“

— MITCH HEDBERG

DEN PRVNÍ

Je to horší, než si myslíte

O tom, jak osvobozující umí být porážka

„S pravdou nehnete. Nezhoršíte ji, když se k ní přiznáte. Nezmizí, když ji budete tutlat. A protože je to pravda, pořád vám sedí na zádech. Co pravda není, to vás netíží. Nebojte se – pravdu unesete, už ji totiž nesete.“

— EUGENE GENDLIN

Pokud chcete v životě dělat mnohem častěji to, co je důležité a co vás naplňuje, pak vás nejvíc osvobodí a dodá vám novou sílu pochopení, že život omezené lidské bytosti (s omezeným časem a omezenou vládou nad oním časem) je ve skutečnosti mnohem horší, než jste si dosud mysleli. Že je vlastně dočista beznadějný. Znáte, jak na vás někdy padne splín, například když za sebou máte těžký čtvrtek v práci, ve tři ráno koukáte do stropu a říkáte si, že toho vysněného života se možná nikdy nedočkáte? Prokletí se zlomí, jakmile si uvědomíte, že se ho nikdy nedočkáte stoprocentně.

Nepopírám, že se o mě občas říká, že jsem morous. A tak bych měl asi vysvětlit, proč si myslím, že to vůbec není depresivní.

Pro začátek si vezměte dnes tak častý problém hrozivého, extrémně dlouhého seznamu úkolů a povinností. Myslíte si, že máte příliš mnoho práce a příliš málo času, a proto vám nezbývá, než dělat vše mimořádně efektivně, objevovat v sobě netušené zásobárny energie, odříznout se od všeho, co vás od práce zdržuje, a silou vůle se doplahočit do cílové rovinky. Ve skutečnosti jste na tom však ještě hůře, protože lavina úkolů a povinností, která se na vás valí, není jen mohutná – ona je v zásadě nekonečná. Tudíž zvládnout toto vše není pouze obtížné, je to nemožné.

Zesnulá britská zenová mistryně Hóun Džijú-Kennett, rozená Peggy Kennett, dokázala barvitě vystihnout onen pocit vnitřního uvolnění, který následuje po smíření se s beznadějnou nepřekročitelností lidských mezí. S oblibou tvrdila, že jejím cílem není ulehčovat studentům břemeno, ale naopak je zatížit natolik, aby ho sami odložili. Odlehčit někomu břemeno znamená dát mu naději, že s dostatečným úsilím své trable nakonec překoná, že jednoho dne bude spokojený se svou prací, schopnostmi či vztahy. Kennett naopak tvrdí, že často může být laskavější a účinnější člověku přitížit, protože jen tak pochopí ryzí beznaděj své situace a fakt, že usiluje o nemožné.

No dobrá: tady vás máme. Tady máme nás všechny. Tak tedy… jak dobře naložit se svým časem?