Cathy Maxwell

one dangerous night

Copyright © Catherine Maxwell, 2024

All rights reserved

Translation © Stanislava Míčková, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-398-7

Pro Leslii Wagnerovou

Týmová práce je práce snů.
Mým bohatstvím jsou moji přátelé.

1. kapitola

Mluvte o ďáblu a on se objeví.

Irské přísloví

Tato noc není vhodná pro útěk.

Do poštovního dostavníku bušily provazy deště, který smáčel lakované dřevo, lidi i zvířata, a silný vítr hrozil, že je smete ze silnice. Po okrajích záclonek z voskovaného plátna stékala okny dovnitř voda, vytvářela na podlaze louže a prosakovala slečně Elise Lanscarrové přes vlněný plášť. Elise sevřela držadlo pro cestující pevněji, z divokého houpání se jí zvedal žaludek.

Byla velmi vděčná, že může být uvnitř vozu. Když se v časných ranních hodinách vydala na toto dobrodružství, mohla si dovolit jen cestu na střeše dostavníku. S počasím si tehdy nedělala starosti. Její myšlenky se točily kolem útěku.

Elise se vracela domů – do Irska a do hrabství Wicklow, do majestátního Wilthamu, kde kdysi všechno v jejím životě dávalo smysl. Opájela se vzrušením, že podniká kroky sama za sebe. Prchala z Londýna, utíkala před všemi jeho absurditami, a zároveň před sestrami, které, jak se zdálo, jí už nerozuměly.

Kočí byl drsný, divoký muž, jenž pořvával na koně víc, než by podle ní měl, ale otevřený prostor na střeše jí nevadil. Vlastně to bylo docela příjemné, když vzala v úvahu odér některých dalších cestujících.

S nikým se nebavila; přes slaměný klobouk s širokou krempou přehodila kapuci černého pláště, který ukradla pratetě Tweedii. Blonďaté kadeře si pevně stáhla z obličeje, aby zůstaly ukryté, protože byly jejím nejcharakterističtějším znakem.

To samozřejmě nezabránilo kočímu, aby se s ní pokusil neomaleně flirtovat. Cestovala sama a byla mladá, což z ní podle neurvalého a hloupého mužského přístupu evidentně činilo snadnou kořist.

Elise si ho nevšímala. Předstírala, že je zbožná žena. Oči měla sklopené, jako by se modlila, a mumlala fráze jako „Všemohoucí Pane“ nebo „Děkuji ti, bratře“, jak by se slušelo.

Nebyla to pro ni jednoduchá role. Ze tří sester Lanscarrových byla nejotevřenější; útěk však byla troufalost. Drzost. Zachovala se neobvykle. I když se ve skrytu duše cítila na svou nezávislost hrdá, nepřála si být zničená. Jedna osoba, která by poznala „krasavici Londýna“, by mohla způsobit skandál. Nebo k ní přivést rodinu dřív, než bude připravená si s někým z nich promluvit.

Jak den ubíhal, počasí se samozřejmě změnilo. Vzduch ztěžkl a temné, deštěm prosycené mraky se nakumulovaly, jako by chtěly vyhlásit válku.

Jízda vůbec neprobíhala hladce. Kočí pil, aniž by se omluvil. Všichni cestující si stěžovali, dokonce se ozval i ozbrojený poštovní strážce, avšak nic dobrého z toho nevzešlo.

U posledního zájezdního hostince, kdy každý mohl vytušit, že se blíží zlá bouře, většina cestujících vystoupila bez úmyslu vrátit se včas k odjezdu. Zřejmě usoudili, že jejich životy mají větší cenu než pokračovat dál tímto vozem.

Ne tak Elise. Žádná bouře ani opilý kočí ji nezastaví v návratu domů, zvlášť když hluboko v kapse nemá uschovaných dost peněz, aby se mohla se zdržením vypořádat.

Čekala ji dlouhá cesta. Jako první cíl si zvolila Liverpool, odkud se přeplaví přes Irské moře. Právě teď se však chtěla dostat co nejdál od Londýna, tak daleko, kam až ji tento dostavník doveze.

To samozřejmě neznamenalo, že chce dál sedět nahoře, vystavená nepřízni počasí. Má přece rozum, a když všichni odešli, proč by se neměla přesunout do kočáru?

Zatímco kočí se věnoval výměně koní, slezla z bidýlka a nastoupila dovnitř.

Kočí se proti jejímu úmyslu ohradil. Chtěl ji vysadit zpátky na střechu vedle sebe, pokud nezaplatí jízdné za lepší sedadlo. Když se pokusila apelovat na jeho dobrou vůli, naznačil jí, že existuje způsob, jak by si dívka mohla na jízdné vydělat – a tehdy se Elise setkala se svým společníkem, usazeným na tvrdém koženém sedadle necelou stopu od ní.

Byl to vyloženě drsný chlap. Klobouk s širokou krempou stažený hluboko do čela, na sobě kabát z olejované kůže a na tváři vousy, které musely růst několik dnů. Boty měl zaprášené a ošoupané, jako by už urazil pořádný kus cesty a další měl ještě před sebou. Rozhodně nepůsobil dojmem něčího zastánce, až na to, že teď se zastal jí.

Sprostý návrh kočího Elise šokoval, ale vlastně ji šokovat neměl. Není toto ten důvod, proč jemně vychované mladé dámy potřebují doprovod? Aby je garde uchránila před nechutným mužským chtíčem?

Jenže Elise vždycky věřila, že kdyby se nějaký hrubý chlápek odvážil pronést na její adresu neuctivou poznámku, rozdrtila by ho jediným ledovým pohledem. Dokonce si to doma nacvičovala před zrcadlem.

Nicméně v tu chvíli byla tak ohromená tím, co jí kočí navrhl (a nebyla si úplně jistá, že to ženy skutečně mužům dělají…, znělo to dost nechutně), že místo aby dala najevo opovržení, ztuhla. Ona. Ta, která nikdy nechodila pro slova daleko. Světaznalá sestra Lanscarrová.

Právě v tom okamžiku zasáhl onen drsňák, a tím vstoupil do jejího života.

Přicházel k vozu zrovna ve chvíli, kdy kočí vyslovil svůj požadavek. Když to příchozí uslyšel, nebo možná když uviděl šok v její tváři, těžkou rukou poklepal kočímu na rameno. Tichým, chraplavým hlasem vyzval Elise: „Nastupte do kočáru.“

Zaváhala.

„No tak jděte,“ vyštěkl.

Tentokrát Elise poslechla.

Dveře se za ní zabouchly a pak se ozvala rána, jako by něco – nebo spíš někdo – do kočáru narazilo. Proběhla jistá slovní výměna, ale ten drsný chlapík hovořil tak tiše, že Elise nerozuměla, o čem se mluví.

Pak se dveře prudce otevřely, jako by si neznámý neuvědomoval svou sílu. Beze slova nastoupil dovnitř a kočár se převážil na jeho stranu. Ztěžka, vyčerpaně se usadil na sedadle. Většinu prostoru mezi nimi zabral dlouhýma nohama, takže Elise se od něj odsunula co nejdál, doslova se vmáčkla do rohu.

Potají si ho prohlížela. Sundal klobouk a rukama v kožených rukavicích si unaveně promnul čelist. Měl tmavé vlasy a potřeboval holiče. Nevěnoval jí ani jediný pohled. Narazil si klobouk zpátky na hlavu a zavřel oči, čímž ji zcela přestal brát na vědomí.

Elise netoužila se s ním bavit. Raději by ho ignorovala. Jenomže na něm bylo cosi příliš… zkrátka… velkého. S jeho širokými rameny mu pravděpodobně nedalo moc práce si se statným kočím poradit.

Také z něj byl cítit gin nebo snad rum… a mužnost. Jeho vůně. Vznášela se kolem něj.

Elise však přesto nezapomněla na dobré vychování. „Děkuji vám,“ zašeptala.

V reakci na to si posunul krempu klobouku ještě níž přes oči.

Elise si přitáhla kápi těsněji k obličeji. Ona také umí být odměřená.

A pak kočí zakřičel na koně, strážce zatroubil na roh a rozjeli se – a nechali Elise napospas jejím úvahám… a pochybnostem.

Popravdě, musela se před svými obavami obrnit. Jakékoli zakolísání ohledně záměru dostat se do Irska by ji přivedlo zpátky k sestrám Gwendolyn a Daře a k pratetě Tweedii. Nepředpokládala, že už o jejím útěku vědí. Když včera večer tajně sebrala peníze na cestu z vyřezávané dřevěné krabice, kde Gwendolyn peníze sester uchovávala, zanechala tam vzkaz, v němž slíbila, že všechno do poslední pence vrátí. Zatím si ještě nebyla jistá, jak to udělá, ale své slovo dodrží. Zároveň je požádala, aby se kvůli ní nestrachovaly. Bude v pořádku. Vzhledem k tomu, že nyní všichni žijí společně s Darou a jejím manželem Michaelem Broganem, mohl by uplynout i týden, než se krabice dotknou. Pokud jde o její nepřítomnost, trávila tolik času jako host u své přítelkyně lady Whitbyové, že budou předpokládat, že se zdržuje u ní.

Elise si rovněž dělala starosti s přijetím ve Wilthamu. Asi nebude vítaná. Poté, co byl jejich otec prohlášen za mrtvého, dům a pozemky zdědil bratranec Richard, který žádnou ze sester Lanscarrových neměl rád. Považoval je za břemeno a ony ho považovaly za pitomce.

V této chvíli však pro Richarda a jeho pokryteckou manželku Caroline bylo výhodnější, aby Elise zůstala v Londýně, kde se od ní očekávalo, že se přenese přes svou hrdost a bude žít pod Dařinou a Michaelovou střechou. Jako jedna obrovská šťastná rodina – až na to, že jí nejsou. Elise je do Michaela zamilovaná. Šíleně.

Milovala ho od chvíle, kdy ho před několika měsíci poprvé spatřila na debatním klubu lady Whitbyové. Ve skutečnosti byla první ze sester Lanscarrových, kdo si ho všiml. Byl pohledný, inteligentní a zajímal se o problémy, které jsou důležité. Jako irský poslanec využíval svého postavení, aby se veřejně zastával těch, kdo jsou příliš často přehlíženi.

Ze všech džentlmenů, kteří se Elise dvořili – a bylo jich mnoho –, Michael jako jediný upoutal její zájem. Zdál se jí dokonalý. Dokázala si samu sebe představit v roli jeho manželky, jež mu stojí po boku, když bojuje proti chamtivcům a těm, kteří dávají najevo svou nadřazenost.

Navíc věřila, že se do ní zamiloval. Koneckonců, vždycky se k ní choval laskavě a nikdy nepronesl přezíravou poznámku, když vyjadřovala své názory. Naopak – poslouchal.

Už jen kvůli tomu by mu dala cokoliv – svou duši, své tělo – to všechno mu mohlo patřit. Nebyl to jen tak malý dárek. Všichni tvrdili, že je krasavicí rodiny. Byla nejvíc sečtělá. Právě ona obdivovala výjimečné názory, zejména jeho názory.

Jenže on si místo Elise vybral Daru. Co však bylo horší – působil dojmem, že je ve svém rozhodnutí šťastný. Dokonce se choval, jako by Daru miloval.

A právě tato skutečnost v té malé tragédii bolela Elise nejvíc – Dara, její nejbližší sestra, o intenzitě Eliseiných citů k němu věděla. Věděla to, a stejně si ho vzala.

Vzhledem k tomu, že společnost se k otázce pohlaví staví tak nesmyslně pošetile, byl nyní Michael jako jediný muž legálně považován za hlavu jejich malé rodiny a očekávalo se od něj, že se o své neprovdané švagrové postará. A Michael byl typ muže, který povinnosti respektuje. Pronajal si velký dům poblíž Mayfair a Gwendolyn, Elise a Tweedii do domu nastěhoval.

Což znamenalo, že Elise byla nucena se dívat, jak spolu novomanželé den co den vrkají jako hrdličky, až už to prostě nesnesla. Nešlo to. Má svou hrdost. Navíc, může si vybírat.

Raději se pověsí na krk svému křupanskému bratranci Richardovi, než aby sledovala, jak Michael a Dara budují společný život, který měl patřit jí. Richard a jeho žena Caroline se téměř nemůžou vystát. Nebude muset poslouchat jejich cukrování. Neustále se hádají…

Prásknutí hromu bylo jediným varováním, než blízko nich uhodil blesk. Dokonce i déšť a vítr jako by ustaly. Temnotu rozzářilo elektrizující světlo. Bylo slyšet, jak se tříští strom. Koně divoce zaržáli. Kočí zuřivě nadával, ale svými povely nezabránil, aby sebou kočár trhl, když spřežení ztratilo tempo. Zdálo se, že vůz se potácí z jedné strany silnice na druhou –, načež ze strážcovy zbraně vyšel výstřel.

Ta rána vymrštila rozkolísaný kočár kupředu a pak jako by kola opustila zem. Koně se splašili. Žádné nadávky je nemohly zkrotit.

Elise se natáhla, aby se zachytila oběma rukama držadla, jenže jak se vůz naklonil na dvě kola, tak ho minula. Síla pohybu ji vrhla přes kočár do tvrdého těla drsňáka. Mocné paže ji sevřely vteřinu předtím, než se kočár zřítil na zem, koulel se tam a zpět a pak se přetočil. Všude kolem ní se tříštilo dřevo.

Elise otevřela ústa k výkřiku, ale ať už chtěla vykřiknout cokoliv, neočekávanost okamžiku se jí zachytila v hrdle.

Kočár prudce zastavil v blátě. Kopyta duněla, jako by koně pádili pryč.

A pak – ticho…, až na déšť.

Elise se nehýbala, nebyla si jistá, co se děje. Je po všem? Žije?

Ve vlhké noci nad ní paradoxně stále hořela jedna z venkovních petrolejových lamp. Podle toho poznala, že co považovala za podlahu kočáru, je ve skutečnosti bok. Dveře blízko místa, kde seděla, chyběly a otvor umožňoval slabému světlu lampy ozářit vnitřek kočáru.

Nikdy se neocitla tak blízko smrti. Tvář měla mokrou; nevěděla, zda od slz nebo od deště. Polkla.

Byla si jistá, že si něco zlomila, zkusmo tedy pohnula prsty na jedné noze, pak na druhé. Všechno bylo v pořádku. Dokonce i prsty v rukavici se hýbaly. Drsný společník ztlumil její pád. Opět ji zachránil, tentokrát za cenu vlastní oběti. Ležela na jeho nehybném těle.

Elise se od něj opatrně odtáhla. Byl jako žulový balvan, prakticky bez hnutí. Její sukně a plášť se zachytily pod jeho bokem. Trpělivě za ně tahala, až je vyprostila, potom uchopila držadlo a chtěla se posadit, možná i postavit; přitom se vyhýbala roztříštěnému dřevu.

Když konečně získala rovnováhu, zeptala se: „Pane? Jste v pořádku?“

Žádná odpověď.

Mohl by být v bezvědomí.

Mohl by také být…

Elise se nedokázala tou myšlenkou dál zabývat. Naklonila se k jeho obličeji. Bylo to zvláštní, ale stále měl na hlavě klobouk. Naslouchala, zda uslyší zvuk dechu. Muž byl otočený pryč od ní, a popravdě, pokud měl oči ve smrti otevřené dokořán, netoužila je vidět. Nebo se dotknout jeho kůže a zkontrolovat pulz.

„Dojdu pro kočího,“ řekla, jako by byl promluvil.

Nemůže být mrtvý. Nesmí být.

„Pane!“ zakřičela na něj. Stále žádná odpověď.

Právě jí zachránil život. A to ani nezná jeho jméno.

V očích ji pálily slzy. Silou vůle je potlačila. Lanscarrové nikdy nepláčou, nikoli když je třeba něco udělat, nebo tak to aspoň říkal tatínek.

Teď už se zorientovala. Pohnula se a snažila se vyvarovat šlápnutí na tělo pana Drsňáka. Ano, mohla by o něm takhle uvažovat. Někdo, kdo ji více než jedenkrát zachránil, si zaslouží trochu úcty.

Elise uchopila otevřené dveře z obou stran, položila nohu na kraj sedadla a vytáhla se z kočáru ven. Na ženu byla dost vysoká. Ne tak vysoká jako Gwendolyn, ale měla sílu a zvládla se posadit na okraj otevřených dveří. Kvůli dešti se stával každý pohyb náročnější. Po tváři jí v potůčcích stékala voda, promočený plášť ztěžkl.

Elise sundala zničený klobouk a odhodila ho stranou. Přistál v blátě. Přetáhla si přes hlavu kapuci.

Déšť se zmírnil a změnil se v lehký opar, dokonce i vítr se utišil. Elise roztřeseně vydechla a v mihotavém světle petrolejové lampy si prohlížela scenérii.

Cestu lemovaly tmavé stíny stromů.

Její podezření, že jediná vodicí lišta, kterou byli koně připojeni ke kočáru, se rozbila, se ukázalo jako správné. Bylo požehnáním, že zvířata zůstala naživu. Ubohá stvoření. Utekla, stále zaháknuta do postrojů. Elise se modlila, aby se do nich koně nezamotali.

Neviděla kočího ani strážce. „Haló! Kočí! Stráž! Pomůžete nám?“ Čekala na odpověď. Zvuky tlumil mokrý vzduch. Všude bylo ticho, dokud nevykřikla: „Potřebujeme pomoc.“

Těsně za chvějícím se kruhem světla z kočáru dosahujícím až k okraji silnice pak uviděla vysoké boty nazuté na nohou, jež byly ohnuté v neobvyklém úhlu. Z temného obrysu ve stínu stromů poznala, že jde o zbytek těla. Úzkostí se jí málem zastavilo srdce. Tíha smrti ji skličovala.

Odvrátila se pryč, směrem k silnici za nimi, a spatřila strážce. Ležel zhroucený v blátě, jako by ho tam odhodila obrovská ruka. I na tuto vzdálenost poznala…

Ne, nemůže na to myslet. Ta myšlenka je příliš děsivá.

A teď si uvědomila, že zůstala úplně sama.

Trčí sama někde na silnici do Liverpoolu. Nemá tušení, kde je, ani kdy dorazí pomoc, pokud vůbec dorazí.

Bouře taky ještě neskončila. Elise cítila, jak živel nabírá síly, aby na ni znovu zaútočil.

Neměla utíkat. Dara měla pravdu. Jemně vychované ženy nemají riskovat a vydávat se do světa. Její vzdor mohl být důvodem, proč k tomuhle došlo. Smrt těchto mužů možná zavinila její umíněnost.

V této chvíli si Elise nepřála nic jiného než vrátit se zpátky do své postele v Londýně, kde měla jediný důvod k nespokojenosti – strávit další den pozorováním šťastně sezdaného páru…

Silná ruka ji uchopila za kotník.

Přitáhla ji, až se Elise vyděsila, že ji strhne dolů. Ochromená hrůzou chňapala Elise po všem, na co dosáhla, aby se přidržela; snažila se zabránit, aby byla zatažena do temné díry kočáru.

2. kapitola

Existují tři bytosti, které se nedají ovládnout
– prase, mezek a žena.

Irské přísloví

Christopher Fitzhugh-Cox, vévoda z Windertonu, se probral k vědomí a prudce zalapal po dechu.

Chvíli zmateně ležel. Cítil bolest při dýchání, cítil bolest při pohybu, a nechápal proč.

Nejdřív se domníval, že je ve své posteli ve Smythsonu – až na to, že neleží na matraci vycpané bavlnou. Nejsou tam žádné kvalitní přikrývky, žádný oheň v krbu. Zajímavé. Od těch chvil, co se probouzel s tímhle zmatkem, už uplynul nějaký čas. V poslední době vždycky přesně věděl, kde se nachází – v pekle, které si sám vytvořil. Žádné měkké přikrývky.

Tentokrát však zjevně překonal sám sebe. Otázka zní: Je střízlivý?

To byla vždy první otázka, kterou si ráno položil.

Tohle není ráno.

Všechno je mokré a šedé. V hlavě mu bušilo a ve stejném rytmu pumpovalo srdce krev do žil.

Něco mu stékalo po spánku a šimralo ho. Pokusil se zvednout ruku v kožené rukavici, aby zjistil, co to je, a uvědomil si, že je zaklíněný v těsném prostoru. Ležel na boku. Všude byla voda, vsakovala mu do oblečení tam, kde ho plášť z olejované kůže nechránil.

Pomalu se začal orientovat – znamení, že úplně nepřišel o rozum. Kit zvážil situaci. Za prvé, ve Smythsonu se neukázal už téměř rok. Stejně tak si nedokázal vzpomenout, kdy naposledy klidně spal v posteli. A očividně to neudělá ani dnes večer.

Naopak, obklopuje ho děsivé ticho.

Kde k čertu je?

Pokusil se pohnout a pocítil další bolesti…

Úder blesku.

Vrátila se mu vzpomínka: divoce se zmítající kočár, náraz a pocit, že tady zemře…

Kit se přinutil polknout a jedenkrát, zhluboka se nadechl. Žebra se stlačila a vyslala ostré píchnutí do boku. Pokud se ještě před chvílí ptal, zda je naživu, bolest mu dala odpověď. Díky Bohu, a s obtížemi, žije.

Bolavá žebra a modřiny byly cenou, kterou zaplatil za to, že pokoušel osud. A za to, že vlezl do kočáru, jejž všichni ostatní opustili, protože mu byla v patách skupina mužů a on nestál o to, aby ho chytili. Fakt, že na ně vyzrál, ho naplňoval pocitem hrdosti.

Ve skutečnosti však, když se Kit rozhodl využít tento poštovní dostavník a odjet kamkoliv, kam měl vůz namířeno, dobrou náladou nehýřil. Jeho kůň zchroml. Byl jen o málo lepší než sešlá herka, ale on měl toho uličníka rád. Nechal valacha u stájníka a říkal si, že se pro něj možná vrátí.

A možná taky ne.

Takový byl jeho život v uplynulém roce.

Kit utíkal – před očekáváními, před ženami, které ho odmítly, před ženami, které mu obětovaly příliš mnoho. Vydal se na tuto cestu s jakýmsi opileckým nápadem napodobit příběhy prince Hala.* Zdálo se to jako dobrá zábava a Kit potřeboval něco dělat. Byl ostudou své rodiny a svého titulu. Z povrchního, avšak poslušného vévody se stal tak trochu zpustlík, ale bez jakýchkoli pozitivních vlastností, kterými by své prohřešky odčinil.

* Princ Hal je termín používaný k označení Shakespearova ztvárnění mladého anglického prince Jindřicha V. jako prince před jeho nástupem na trůn. Hal je zobrazen jako svéhlavý mladík, který si užívá společnost drobných zločinců a marnotratníků – ztvárnění, které čerpá z nadsázky ohledně údajného mladistvého chování historického prince Jindřicha. Pozn. překl.

Když se Kit před rokem dostal do pěstního souboje s rodinným lékařem a prohrál, věděl, že spadl úplně na dno. Jediná žena, kterou kdy miloval, se provdala za jeho strýce, začal moc pít, hrál karty stejně špatně jako jeho otec a každý, koho mohl nazývat přítelem, ho opustil. Nejhorší ze všeho však bylo, že jedinou osobou, které na něm záleželo, byla jeho milující matka, a ta si zasloužila něco lepšího.

Kit tedy vymyslel plán, jak se zachránit. Nápad s princem Halem nebyl špatný. Jako školák měl tu legendu v oblibě. Povídalo se, že než se princ Hal stal králem Jindřichem Pátým, žil v přestrojení mezi prostými lidmi. Stýkal se s drobnými zlodějíčky a kriminálníky a na vlastní oči viděl, jaké jsou mezi společenskými vrstvami rozdíly. A navíc se bavil.

Stejně jako Kit.

Docela se mu líbilo živit se vlastní vychytralostí. Změnil si jméno z vážného Christophera na Kita a řídil se jedním pravidlem – nemůže používat svůj titul ani peníze, které z něj plynuly. Pokud se rozhodl udělat tohle, udělá to pořádně.

Učiní z něj tato zkušenost lepšího člověka? Kit si nebyl jistý. Pořád se cítil neschopný. Že zdědil titul vévody v mladém věku, mu bylo spíš na škodu.

V průběhu let mu říkali, že je příliš nezkušený, příliš starý, příliš mladý, že není jako otec, že se příliš podobá otci, že je ztřeštěný, příliš vážný – seznam výtek jej unavoval.

Nicméně, při vandrování po celé zemi poznal, že většina lidí, ať už patří k nejvýše postaveným z nejvyšších společenských vrstev, nebo naopak ti nejníže postavení z nižších tříd, je v podstatě stejná. Vzdělání možná hraje určitou roli, ale všichni jsou motivováni svým vlastním zájmem. Usoudil, že lidstvo ovládá chamtivost, a kvůli tomuto poznání se cítil mravně zkažený i světaznalý.

Najednou si Kit vzpomněl na Dívku.

Byli spolu v dostavníku. Kde je?

Pravděpodobně to byla manželka nebo dcera nějakého farmáře nebo i služka. K sakru, možná byla jeptiška. Zahalená od hlavy až k patě se zahrabala do kouta, co nejdál od něj, i když ji zachránil před tím zatraceným parchantem kočím.

Ano, poděkovala mu, ale slabým hlasem, jako by ji vyděsil víc než ten chlípník. Není to náhodou vždycky tak?

Upřímně, Kit ví, že není hrdina. Nevmísil se do situace proto, že kočí byl vulgární. Všichni kočí jsou vulgární. Když nad tím tak přemýšlí, muži jsou vulgární. Kit byl dokonce vulgární víc, než je ochoten si připustit.

Ne, zakročil proto, že už jej ti bastardi zatraceně unavovali a už neměl náladu to přehlížet. Ta dívka má právo jet, kam chce, aniž by se musela obávat znásilnění.

Měla by být pod ochranou mužů? Nepochybně, ale ona nebyla.

Tak jí nařídil nastoupit do kočáru, zavřel dveře a držel kočího pod krkem, dokud se muž nerozhodl, že jí dodatečné jízdné účtovat nebude. Byl to prostý střet názorů. K vévodskému jednání měl daleko, ale byl mnohem účinnější.

Když se nad tím zamyslel, došlo mu, že vévoda Christopher by si ani nevšiml, že nějaký kočí dává obscénní návrh nevinné dívce…, že by se snad z Kita stával lepší člověk?

To těžko.

Zvláště když ho k tomu všemu vyprovokovalo jeho bláznivé chování během posledního měsíce. Je vyčerpaný. Jdou po něm ti parchanti z Moorcocku a zdá se mu, že se nedokáže zbavit ani úzkosti, ani spousty věcí, kterých lituje. Dnes odpoledne měl chuť se porvat. A kočí mu poskytl záminku.

Vlezl do vozu, ignoroval to děvče, které na něj zíralo jako na Belzebuba, a snažil se usnout, přestože přes okraje okenního křídla mu do obličeje cákal déšť.

Potom došlo k havárii.

Kit si vzpomněl na ženu, která na něm přistála. Ovinul kolem ní paže, jednak kvůli sobě, ale i kvůli ní. Váha dvou těl by mohla zabránit jejich vymrštění z vozidla. Netoužil po tom, aby si zlomil vaz.

Plán mu očividně vyšel. Krk má v pořádku, ale teď je zaseknutý mezi sedadly kočáru, napůl leží na zádech, napůl na boku. Podlaha je mokrá od deště a špinavá od kdoví kolika cestujících, přemítal.

Už jen ta samotná představa mu posloužila jako podnět, aby se pokusil narovnat.

Přenesl váhu na jednu ruku, zapřel se o ni a druhou ruku uvolnil. Nemotorně se pokusil vyprostit, přičemž jeho žebra o sobě dávala intenzivně vědět i při nejmenším pohybu…, ale aspoň mohl dýchat. To byl pokrok.

Natáhl ruku, aby se něčeho zachytil. Prsty nahmatal nějaký visící předmět a sevřel jej.

Nejprve se ta věc poddala, potom se ale odtáhla. Sevřel ji silněji.

„Pusťte mě, pusťte mě. Co to děláte?“ ozval se rozzlobený ženský hlas. Tehdy mu došlo, že drží dívčin kotník.

Je dobré, že ví, že taky žije –, ale kde je?

Uvolnil sevření a noha zmizela za dveřmi kočáru. Vozidlo spočívalo na boku. Samozřejmě. Teď pochopil jeho polohu.

Dívka seděla v prostoru otevřených dveří. Byl tak pohlcen vlastními myšlenkami, že si neuvědomoval, co má nad sebou. Slyšel, jak se někdo škrábe přes bok kočáru, a pak se ozval zvuk, jako by na zem spadlo břemeno, a po něm ženský výkřik: „Uuf.“

Kit našel pevné místo pro nohy a postavil se. Kvůli jeho výšce mu z otevřených dveří vyčnívaly hlava a ramena. Žádné kosti zlomené – no, možná žebro, pomyslel si vítězoslavně.

Na tváři ucítil jemné mrholení, v dálce zaburácel hrom. Sundal rukavici a přitiskl hřbet levé ruky ke spánku. Ten lepkavý pocit byla krev. Měl řeznou ránu, ale už se necítil dezorientovaný. Spíš měl nutkání svou nynější situaci proklínat –, což dělal dokonale a s gustem. Takže konec dobrodružství.

A potom si uvědomil, že neslyší žádné zvuky. Nevydávají je ani koně, ani strážce a kočí, ani ta dívka.

Kam se proboha poděla? Neleží snad na zemi s nějakou zlomeninou? Znamenal ten zvuk „uuf“, že se jí něco stalo?

Obava mu dodala sílu. Pevně sevřel hrany dveří a začal se vytahovat nahoru a ven, když vzduch kolem jeho hlavy rozčeřilo něco tvrdého a mokrého. Instinktivně se přikrčil zpátky do kočáru právě včas, aby si zachránil hlavu před setnutím.

Znovu vykoukl ven. „Co to děláte?“

„Chráním se.“ Dívčin hlas zněl zoufale. Stála u zadní části kočáru, asi na schůdku. Zvedla temný obrys zlomené větve, jako by se chystala znovu se po něm rozmáchnout.

Naštěstí měl delší ruce. Vytrhl jí těžkopádnou hůl z ruky a odhodil ji na druhou stranu. „Přede mnou se nepotřebujete chránit,“ odpověděl. „Ocitl jsem se ve stejné bryndě jako vy.“

Polekaně vykřikla, seskočila ze svého bidýlka a zmizela mu z dohledu.

Bývaly časy, kdy Kit považoval ženy za křehké bytosti. Byl veden k tomu, aby je chránil před nástrahami života, aby s nimi zacházel s nejvyšší možnou péčí. To už skončilo.

Nyní si vytvořil teorii, že osoby ženského pohlaví mají svou vlastní vůli, která konkuruje kočkám. Dělají si, co chtějí, kdy chtějí, a žádné hýčkání ani zdravý rozum s nimi nepohnou. Nevěří kočkám a nevěří ani ženám.

Vůči téhle holce neprojevil nic jiného než laskavost a ona ho chtěla praštit do hlavy.

Vytáhl se a sedl si na okraj kočáru, který uvolnila, nohy mu v otevřeném prostoru dveří volně visely. Okamžitě zpozoroval na zemi tělo. S pochmurnou realitou usoudil, že muž je mrtvý. Ten druhý asi také nepřežil. Neozývalo se žádné volání o pomoc.

Byli tam jen Kit a dívka.

„Sakra, to je ale spoušť,“ zabručel a rozhlédl se kolem. „Koně jsou pryč.“

Popisoval nahlas, co pozoroval.

Dívčin hlas se ozval z jiného místa než předtím, z jiné strany kočáru, jako by se před ním schovávala. „Předek vozu je zničený. Vodicí lišta je roztříštěná. Museli utéct. Kdo ví, kde je jim konec?“

Je to Irka.

Ten fakt Kita překvapil, i když nevěděl, proč by měl. Mnoho domácností má irské služebnictvo. Líbil se mu její přízvuk, který slovům o zoufalství a chaosu dodával melodický ráz. Dokázal to ocenit…

Zatočila se mu hlava. Odmlčel se, opřel ruku o bok kočáru, aby udržel stabilitu, a čekal, až závrať poleví.

„Děje se něco?“ zeptala se. Hlas se teď ozval z pravé přední části kočáru. Zřejmě kolem něj kroužila, jako by číhala na lovu.

Zabručel nějakou odpověď.

Její hlava se znovu zjevila u zadní části vozu. „Jste v pořádku?“ Z hlasu zazníval strach.

Měl nutkání sarkasticky zareagovat, že nejdřív se ho pokusila přetáhnout klackem, a teď si o něj dělá starosti. Bohužel ji podezříval, že bude reptat, aby své rozporuplné chování ospravedlnila. Ženy to tak dělají. „Lepší to ani být nemůže,“ odpověděl.

Slova zněla zkomoleně dokonce i jeho vlastním uším. Aby podpořil své tvrzení, vytáhl nohy z kočáru, vděčný, že stále fungují. Tedy, se žebry to není žádná sláva, ale dokáže s tím žít. Muž potřebuje nohy víc než žebra.

Jako by se rozhodly seslat jim požehnání, rychle plující mraky se rozestoupily a odkryly poslední zbytky zapadajícího slunce. Nyní Kit spatřil okolní zkázu v plném rozsahu. Šokovalo ho, že jsou stále naživu. Vypadalo to, že je zachránila sedadla v kočáru.

„Za námi je poštovní strážce,“ oznámila dívka. Tentokrát se její hlas ozval ze zadního rohu vozu. Odmlčela se, chvíli si něco brumlala a pak zašeptala: „Je velmi tichý.“

„Ach, je mrtvý,“ konstatoval Kit. Zaznělo to o něco veseleji, než příležitost vyžadovala. „A můžete prosím zůstat na jednom místě? S tím pobíháním sem a tam jste otravná jako černá muška.“

Znovu vylezla na bidýlko vzadu a zuřivě se zamračila. „Máme nabouraný kočár, máme mrtvé lidi a já jsem otravná?“

„Trochu,“ ujistil ji. Kit sklouzl z rozbitého vozu dolů. Těžce dopadl do bahna, ale udržel rovnováhu. Avšak – jeho kolena.

Dívka se opírala o kočár a ostražitě ho pozorovala. V dlouhém černém plášti vypadala jako nějaký duch. Stála na rozbité dřevěné desce a zdálo se, že je promočená až na kůži. Kapuce se jí svezla a vlasy měla přilepené k hlavě. On zřejmě nevypadá o nic lépe.

Pevná půda pod nohama mu asi pomáhá udržet rovnováhu. Závrať ustala. Kit přešel k místu, kde ležel kočí. Boty mu v blátě čvachtaly, voda prosakovala do švů. Přál si, aby neměl v punčoše díru přes celý palec levé nohy; pak se tiše zasmál. To je tedy vévoda. Bývaly doby, kdy by jeho komorník nepřipustil, aby mu rukáv hyzdila byť jen zbloudilá nitka.

„Stéká vám krev po tváři,“ všimla si.

Mávl nad tím rukou.

Podél hustého lesa lemujícího silnici začínala od země stoupat lehká mlha působící jako přízraky. Kit si byl také jistý, že déšť ještě neskončil. Starosti mu dělalo vzdálené burácení hromu, které znělo, jako by se bouře pohybovala směrem k nim. Na to, co je třeba udělat, nezbývá moc času.

Poklekl, aby si prohlédl tělo. Kočí měl zlomený vaz.

Druhý muž byl také mrtvý, i když Kit z té vzdálenosti nedokázal určit přesnou příčinu smrti; a opravdu mu to bylo jedno.

„Co pro ně můžeme udělat?“ zeptala se.

Kit se zamračil. „Udělat?“ Zavrtěl hlavou. Myslí si, že by je mohli vrátit k životu? Ženy. Tak nepraktické. „Pomodlete se,“ odpověděl a kočího nadzvedl. Kitova žebra na pravé straně se ozvala, ale bolest nebyla tak ostrá, jak se zprvu obával. Možná jsou jen pohmožděná. To zvládne. Přehodil si tělo přes ramena a vykročil ke kočáru.

Dívka vydala podrážděný zvuk. Zjevně zaslechla z jeho hlasu nesouhlas. „Chci říct, pohřbíme je?“

„Na to je příliš mokro. A brzy bude úplná tma.“ Kit zvedl tělo na kočár a vylezl nahoru vedle něj. „Uložím je uvnitř, dokud nebudeme moct nahlásit, co se stalo.“ Opatrně spustil muže do vozu. „Promiň, člověče. Kéž bychom mohli udělat něco lepšího.“ Kočí byl vážně hlupák, ale tuhle smrt si nezasloužil.

Kit by si také měl s tímto neradostným úkolem pospíšit. Nová bouře se rapidně blížila. Mračna se stahovala, aby zastínila to málo, co z uvadajícího dne zbývalo. Seskočil z kočáru a přešel k tělu strážce.

„A co my?“ zeptala se dívka. „Kam půjdeme my?“ Odmlčela se a pak, jako by připouštěla velké selhání, se přiznala: „Nevím, jestli chci přečkat bouři uvnitř kočáru s mrtvými muži.“

„Já vím, že já ne.“ Kit zvedl strážce na ramena. „Zejména proto, že se blíží další déšť. Musíme najít nějaké sušší místo.“

Podařilo se mu nepodívat se mrtvým mužům do tváří. Byla to příšerná práce. Před rokem by byl moc háklivý, aby něco takového dělal.

Došel ke kočáru a vylezl na něj s druhým břemenem. Chystal se spustit strážce dovnitř, ale vtom ve slábnoucím plameni petrolejové lampy zahlédl svůj klobouk. Spadl mu z hlavy, když vstával, a teď nejistě spočíval na okraji sedadla.

Kit si klobouk s širokou krempou oblíbil. Cítil se díky němu jako muž z lidu.

Odvalil strážcovo tělo stranou a natáhl se, až se mu podařilo dvěma prsty zachytit koženou krempu. S uspokojením si narazil klobouk na hlavu. Pak spustil do kočáru druhé tělo. Muži leželi jeden na druhém. Nedalo se nic dělat. Zítra, jakmile bude světlo a snad přijde i další pomoc, se postará, aby se jim dostalo důstojnosti, kterou si zaslouží.

Narovnal se. Mlha se rychle měnila v déšť. „Navrhuji, abychom vyhledali úkryt.“

Dívka stála u vozu. „A jak to uděláme?“

„Jsme na hlavní silnici. Někde poblíž musí být chalupa nebo usedlost.“

„Já nevím,“ odpověděla ustaraným hlasem.

„Já vím,“ odpověděl sebejistě. Tohle je Anglie. Blízko silnice bude určitě někdo bydlet.

„Možná bychom tu měli zůstat,“ navrhla.

„S těmi těly?“ připomněl jí.

V houstnoucí tmě bylo vidět, jak je její bílá oválná tvář napjatá obavami. „Kterým směrem se vydáme?“ zeptala se nakonec.

„Záleží na tom?“ Seskočil dolů. Chodidla jeho ponožek byla teď úplně promočená a bylo to zatraceně nepohodlné. „Pojďte,“ vyzval ji. „Myslím, že nebudeme muset jít daleko.“ Natáhl k ní ruku v rukavici. „Máte pod tím pláštěm sucho?“ Byl vděčný za svůj kabát z olejované kůže.

„Docela ano,“ odpověděla a jeho ruku ignorovala. Vydala se zpět ve směru, kterým jel kočár.

Pokud šlo o přátelský tón, tím to skončilo. Kit pokrčil rameny a následoval ji. Trochu se mu ulevilo, že o směru nemusel rozhodovat on. Tahání těl byla nejen nechutná práce, ale také připomínka, jak blízko smrti se s dívkou ocitli. Velmi rád si dá od nehody odstup. Doufal, že rychle najdou bezpečné útočiště. Přátelský oheň a hřejivý punč by tvrdé hrany tohoto dne otupily. Začal prohledávat les a hledat nějakou známku civilizace.

Byl tím úkolem tak zaujatý, že na ni málem šlápl.

„Mohl byste dávat pozor?“ ohradila se.

„Mohla byste jít trochu rychleji?“ odsekl. „Rád bych našel úkryt, než znovu promokneme.“

Zareagovala rozhořčeně. Vykročila před něj, vztyčila hlavu, ramena stáhla dozadu. Ani královna by nedržela nos tak vysoko. Její nohy vydávaly v blátě čvachtavé zvuky.

Kit se usmál. Neříká se, že irské dívky jsou velmi tvrdohlavé, což jim škodí? Jeho společnice ten výrok jen potvrzovala.

Avšak v tom okamžiku se nebe otevřelo. Z oblohy se valil déšť a v dálce se ozvalo prásknutí blesku.

Konec legrace. Kit se natáhl k dívce, popadl ji za paži a zatáhl ji do lesního úkrytu.

3. kapitola

Každý může ztratit klobouk v náhlém poryvu větru.

Irské přísloví

„Co to děláte?“ obořila se na něj Elise, zapřela se podpatky a vyškubla paži ze sevření pana Drsňáka.

Uvolnil stisk. „Nic nekalého,“ vysvětlil. „Jen se snažím, abych nás oba udržel co nejvíc v suchu.“

Vlastně to tak je. Elise sužovalo pomyšlení, že by mohl mít pravdu. Přistoupila o krok blíž ke kmeni mohutného stromu, vděčná za úkryt, jaký jí listnaté větve mohly před silným deštěm poskytnout.

Nestačilo to však.

„Musíme jít dál,“ rozhodl pan Drsňák. „Někde tady musí být nějaký přístřešek.“

Nebyla si jistá, zda jeho domněnka je správná. Dospěla rovněž k názoru, že tenhle výlet nestojí za nic. Svým útěkem chtěla dát sestrám najevo, že nemůže a nebude žít pod střechou Dary a Michaela…, ale zrovna teď jí ta myšlenka poskytovala jen malou útěchu.

Ve skutečnosti si připadala jako úplný blázen. Co kdyby tady někde zahynula? Nebo ji smetla povodeň…

„Proč jste cestovala poštovním dostavníkem sama? Copak nemáte nějakou rodinu?“ Drsným hlasem zastavil rychlý tok jejích myšlenek.

Má spoustu příbuzných. A nad jejím jednáním by se zděsili.

Nehodlala se mu s tím však svěřit. On je nikdo…, a je přesně ten typ muže, který by ji mohl zničit, kdyby se do Londýna donesla zpráva, že se spolu někde potulují. Elise má nepřátele. Ostatní debutantky společenské sezóny jí záviděly, co vnímaly jako společenský úspěch. Ať už zůstane v Irsku, nebo se vrátí do Londýna, o tomto strašlivém večeru se nikdo nesmí nic dozvědět.

Elise se beze slova odstrčila od stromu a přetáhla si přes hlavu vlhkou kápi. „Tím, že tady budeme stát, úkryt nenajdeme.“ Sotva udělala krok směrem k silnici, spustily se z nebe provazy deště. Zarazila se a uskočila zpátky, přímo do pana Drsňáka. Lopatkami mu narazila do hrudi. Lehce zavrávorala, jak v měkké půdě pod nohama ztratila rovnováhu. Pohotově natáhl silnou a pevnou paži, aby ji podepřel.

Nejdřív se Elise lekla. Nečekala, že muž bude tak blízko. Málem mu dupla patou na nohu.

A pak přišlo uvědomění. Nebezpečné uvědomění. Uvědomila si, jak je vysoký. Jak svalnatý. Jak zastavil její pohyb – jako zeď z cihel.

Cihlová zeď, která vyvolala napjatou reakci uvnitř jejího těla. Překvapivě hluboko v ní. Na jejích nejintimnějších místech.

Náraz uvědomění katapultoval Elise do nového zmatku. Nemá náladu jednat s muži. Srdce má zlomené a nikdy se nepodaří je uzdravit. Přesto však se v ní cosi pohnulo, a nebylo to nic, co by se nacházelo blízko srdci.

V tu chvíli měla jasno: udělala chybu. Neměla utíkat. Neměla by být sama s tak drsným mužem, jehož přítomnost ji znepokojuje. Potřebuje se vrátit do Londýna. Hned.

Elise vyrazila do deště, jako by jí po patách chňapali pekelní psi. Nechápala úplně svou prchavou přitažlivost k panu Drsňákovi, o kterou nestála, ale nehodlala se jí podřídit…

Na blátě a mokré trávě jí uklouzla noha. Elise sebou trhla dopředu, švihla rukama před sebe, aby se zachytila, ale pak ji něco popadlo za okraj pláště a postavilo zpět na nohy.

Pan Drsňák. Znovu.

„Opatrně,“ varoval ji. Z krempy klobouku mu stékala dešťová voda. „Na to, abychom závodili, začíná být moc velká tma.“