Timothy Garton Ash

Evropa, náš domov

Od vylodění v Normandii po válku na Ukrajině

Z anglického originálu Homelands. A Personal History of Europe,
vydaného nakladatelstvím The Bodley Head
v Londýně v roce 2023,
přeložili Veronika Maxová a Jaroslav Veis.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,
v roce 2023 jako svou 677. publikaci
a 111. svazek edice Obzor-Politologie.

Odpovědný redaktor Radovan Beneš.

Redakce textu Rani Tolimat.

Jazyková korektura Jarmila Slavíková.

Elektronické formáty Kosmas.

Grafická úprava Toman Design.

Sazba Adam Lederer (ProAL).
Na fotografii na přední straně obálky Berlínská zeď
10. listopadu 1989 z archivu ČTK (AP).
Fotografie autora na záložce Sue Taylor Media.
Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o., Český Těšín.

V českém jazyce vydání první. Stran 392.

 © Timothy Garton Ash 2023

Czech edition © PROSTOR 2023

Translation © Veronika Maxová, Jaroslav Veis 2023

Cover photo © ČTK (AP)

ISBN 978-80-7260-583-5

eprostor.com

prostor@eprostor.com

facebook.com/nakladatelstvi.prostor

Pro D, T & A

Sepsat opravdovou historii současné Evropy,

to je cíl na celý život.

– Lev Nikolajevič Tolstoj, Deníky, 22. září 1852

Je naprostá pravda, co nás učí filozofie, že život se dá pochopit
jen pohledem nazpět, ale prožívat se musí směrem kupředu.

– Søren Kierkegaard, Deníky

Prolog

Náš čas

Sedím v nevelkém obývacím pokoji, voní tu gauloisky a silná černá káva, na což nejsem zvyklý, a s rodinou mých francouzských hostitelů se díváme na obrazovku malé černobílé televize. Je mi čtrnáct, jsem na výměnném studijním pobytu a pomáhám překládat: „Armstrong il dit: un petit pas pour moi, un grand pas pour l’humanité!“ Krátce nato těžko rozeznatelná postava v kosmickém skafandru beztížně poskakuje po povrchu Měsíce, což dobře znám z Tintinových dobrodružství První kroky na Měsíci.

Jen těžko si lze dnes představit, jak vzdálená byla kontinentální Evropa v roce 1969 školákovi z Anglie. Tím nechci říct, že Francie by pro něj byla tak odlehlá jako Měsíc, ale patřila do toho, čemu Angličané odjakživa říkají „cizina“. To je tam, kde se jedí žáby, jezdí na skútrech a pořád souloží. Za žádných okolností tam nepijte vodu. Když se měl člověk dostat do města La Rochelle na pobřeží Atlantiku, znamenalo to podniknout zdánlivě nekonečnou pouť autobusem, metrem, vlakem, trajektem (s pořádnou mořskou nemocí) a znovu vlakem a autobusem. Můj zbrusu nový, ještě tuhý a velmi tmavomodrý britský pas na obou hranicích pečlivě prozkoumali a orazítkovali. V kapse jsem si nervózně pohrával s několika čisťounkými a hrozně velkými francouzskými bankovkami. Zatelefonovat domů byla složitá procedura, při níž bylo mimo jiné nutno bojovat špatnou francouzštinou se spojovatelkou na druhém konci praskající telefonní linky („Peut on reverser les charges?“).

O dvacet let později jsem byl v Budapešti na shromáždění pořádaném disentem a podepisoval jsem maďarské vydání svých esejů o střední Evropě. Psal se rok 1989, rok zázraků. Svoboda a Evropa – dvě politická témata mému srdci nejbližší – kráčely za zvuků Beethovenovy Deváté symfonie ruku v ruce a zvěstovaly mírumilovnou revoluci otevírající novou kapitolu evropských a světových dějin. Ani kousek kontinentu už pro mě nebyl „cizina“. Stal jsem se součástí paradoxu vystihujícího to, co v současnosti znamená být Evropanem – i v cizině jsem byl doma.

Byl jsem v ní doma tak moc, že když jsme pak šli teplými a smysly jitřícími ulicemi města zpátky, jeden z mých maďarských přátel zvolal: „Ty musíš být potomek Šaloma Aše!“

„To nejsem,“ odpověděl jsem mu poněkud překvapeně.

„Proč tě tedy tolik zajímá střední Evropa?“

Jako kdyby k tomu, aby se člověk emočně angažoval v jiné části Evropy, byly zapotřebí genetické důvody.

Naše identity jsou předem dané a jsou také utvářené. Nemůžeme si zvolit rodiče, můžeme si však zvolit, kým se staneme. „V podstatě jsem Číňan,“ napsal Franz Kafka na pohlednici své snoubence. Když řeknu, že „jsem v podstatě Středoevropan“, neznamená to, že bych se fakticky prohlašoval za potomka středoevropského spisovatele Aše, který psal v jidiš, ale deklaruju tím mnou zvolenou spřízněnost.

Vzhledem k tomu, že mým rodištěm je Wimbledon v Anglii, narodil jsem se nepochybně v Evropě, a elementárně vzato jsem tudíž rodem Evropan. Všichni tvůrci map, od Eratosthena z Kyrény před 2200 roky, vždy umisťovali Anglii do Evropy, do regionu, který v pravděpodobně nejstarším nepřetržitém mentálním rozdělení světa vyvažoval Afriku a Asii. Od chvíle, kdy existuje geografická představa Evropy, je naše souostroví ve tvaru přibližného trojúhelníku chápáno jako její součást. Nebyl jsem však „Evropanem rodem“ v onom silnějším slova smyslu, abych se za něj považoval.

Má matka o sobě jako o Evropance mluvila, když vzpomínala na mládí v Brity ovládané Indii, kde se narodila do rodiny patřící k vládnoucí vrstvě. „My Evropané jsme časně zrána vyráželi na projížďku na koni,“ vzpomínala s potěšením na několik romantických měsíců, které jako mladá strávila koncem druhé světové války v Dillí. V Indii se Angličané za Evropany označovali. To jen doma tuto pravdu, zcela samozřejmou pro každého, kdo je pozoruje třeba z Washingtonu, Pekingu, ze Sibiře nebo z Tasmánie, dosud často popírají.

Nikdy jsem nezaslechl, že by o sobě jako o Evropanovi mluvil můj otec, a to přesto, že jeho formativní životní zkušeností bylo vylodění na normandské pláži v den D v první vlně britských vojáků, účastnil se bojů při osvobozování severu Evropy a nakonec vyčerpaný a bez jásotu přivítal Den vítězství v Evropě ve svém tanku kdesi na severoněmeckých pláních. Harold Macmillan, jeden z jeho oblíbených konzervativních premiérů, měl údajně o legendárním francouzském prezidentovi Charlesi de Gaullovi poznamenat, že „když říká Evropa, myslí tím Francii“. Ale totéž platilo o Angličanech stejného ražení, jako byl můj otec. Když řekli Evropa, měli na mysli především Francii a dělali to nejméně šest set let od časů stoleté války, v níž se utvářely národní identity Anglie i Francie, obrácené jedna proti druhé.

Evropa byla pro mého otce rozhodně cosi cizího a Evropská unie patřila k těm „darebným podfukům“, jež mají vlastenečtí Britové mařit, jak je k tomu vyzývá jejich hymna. Jednou jsem mu dal k Vánocům velkou čokoládovou eurominci a on ji okamžitě snědl, což doprovázel teatrálním skřípěním zubů. Byl po celý život horlivým konzervativcem, ale na sklonku života přeběhl k mému zděšení ke Straně nezávislosti Spojeného království (UKIP). Kdyby se dožil roku 2016, hlasoval by nepochybně pro brexit.

To, že jsem vyrůstal v Anglii, kterou miluju, považuju za požehnání, toto zeměpisné určení však ze mě Evropana neudělalo. Vědomým Evropanem jsem se stal někdy mezi oním prvním závanem kouře z gauloisek v roce 1969 a podepisováním své knihy v revoluční Budapešti v roce 1989. V pátek 12. srpna 1977 jsem si do deníku zapsal, že jsem večer byl v Západním Berlíně v pizzerii s Karlem, rakouským „elektrikářem, filmovým fajnšmekrem a taxikářem“, kterého mé tehdejší já, dvaadvacetiletý absolvent Oxfordu s frňákem nahoru, označilo „za jednoznačně civilizovaného Evropana“. (Jít na pizzu s necivilizovaným člověkem by asi nebylo to pravé, že?) Každopádně to byl Evropan jako já.

Tato kniha je osobní historií Evropy. Není to autobiografie. Je to spíš historie ilustrovaná vzpomínkami. Čerpám v ní ze svých deníků, zápisníků, fotografií, vzpomínek, četby, toho, co jsem viděl a slyšel během posledního půlstoletí, ale také ze vzpomínek dalších lidí. Když tedy říkám, že je to „osobní“ historie, nemám tím na mysli jen tu „moji“; mám na mysli historii, jak ji prožívali jednotlivci, a dokládám to jejich zážitky. Tam, kde to pomáhá příběh vysvětlit, cituju ze svých rozhovorů s evropskými předáky i z mnoha setkání s takzvanými obyčejnými lidmi, kteří jsou často pozoruhodnějšími bytostmi než jejich lídři.

Některá místa jsem navštívil a znovu se na ně vracel, abych je spatřil na vlastní oči, tak jak to dělají novináři. Jako historikové jsem čerpal z těch nejlepších primárních zdrojů a nejnovějších vědeckých poznatků. Na rozdíl od reportáží a komentářů, které jsem psal v čase, kdy se věci odehrávaly, tady plně využívám výhod, které mi skýtá zpětný pohled. Říká se, že zpětný pohled umožňuje vidět naprosto ostře, a i když pohled z počátku dvacátých let tohoto století není zdaleka perfektní, některé věci jasnější jsou.

Vždy se snažím být přesný, pravdivý a poctivý, ale nečiním si nárok na úplnost, nestrannost či objektivitu. Mladý řecký autor by určitě zpodobnil jinou Evropu než stárnoucí Fin, skotský nacionalista, švýcarský environmentalista nebo portugalská feministka. Evropané mají spoustu vlastí, ale nikdo není stejně doma po celé Evropě.

Jestliže se liší naše místa, liší se i naše prožívání času. Například v Polsku v dobách nejsilnějších represí počátkem osmdesátých let minulého století pracovali někteří z mých tamních přátel „v ilegalitě“, používali smyšlená jména, v noci se tajně přemísťovali na jiné adresy a vyměňovali si šifrované zprávy stejně jako za druhé světové války účastníci polského podzemního odboje proti nacistické okupaci. Když jsem jednou jel za nimi do Polska, do deníku jsem si poznamenal: „Odlet z Heathrow v roce 1984, přílet v roce 1945.“ Rozdílné generace mohou žít v rozdílných dobách, i když žijí na témž místě. Můj rok 2023 není rok 2023 mých studentů. Každý máme svou „naši dobu“.

Pokud dnes žije asi 850 milionů Evropanů – tedy když si zeměpisnou Evropu definujeme v širokém slova smyslu, včetně Ruska, Turecka a Kavkazu – existuje i 850 milionů jednotlivých Evrop. Řekni mi, která je tvoje Evropa, a já ti řeknu, kdo jsi. Avšak ani tento rámec není dost široký. Naši identitu utvářejí karty, které nám byly rozdány, a to, jak s nimi naložíme. Je to i směsice toho, jak vidíme sebe a jak nás vidí jiní. Protože Evropané mají velký sklon k sebechvále, musejí se dokázat sami na sebe podívat i očima Neevropanů, zejména těch z velké části světa, která zakusila jejich koloniální nadvládu.

A přece se naše vlastní časy a vlastní Evropy nacházejí uvnitř sdílených časových rámců a prostorů. Současnou Evropu není možné pochopit bez toho, abychom se vrátili k době, kterou historik Tony Judt výstižně shrnul do titulu svých dějin Evropy po roce 1945 – Poválečné období. Tento poválečný rámec však překrývá a v některých důležitých ohledech vytlačuje Evropa po zdi, zrozená po pádu Berlínské zdi 9. listopadu 1989, po rozpadu Sovětského svazu v prosinci 1991 a s koncem studené války, jež dělila náš svět na dva nepřátelské bloky. Text, který následuje, je mou osobní výpovědí, ale i interpretací evropských dějin těchto překrývajících se rámců poválečného období a období po pádu zdi.

S pádem zdi nenastal trvalý mír. Narušil ho krvavý rozpad Jugoslávie v devadesátých letech, brutální teroristické útoky v mnoha evropských městech, ruská agrese proti Gruzii v roce 2008, ruská anexe Krymu v roce 2014 a následný, stále probíhající ruský válečný konflikt na východě Ukrajiny. Většina Evropanů by nicméně mohla toto období nazvat třicetiletým mírem. Ten však definitivně skončil 24. února 2022, když Rusko napadlo celou Ukrajinu a rozpoutalo tam válku tak rozsáhlou a hrůznou, jakou Evropa od roku 1945 nezažila. Právě v roce 1945 musí náš příběh začínat.

V troskách

(1945)

Westen

„Jo, ten Angličan, ten přijel pozdě odpoledne,“ říká Heinrich Röpe, statný dolnosaský sedlák s obličejem zbarveným jak rebarbora. Jdeme po mírném travnatém břehu řeky Aller a on mi ukazuje místo hned vedle hrázděného domu jeho rodiny, kde jednoho dubnového dne v roce 1945 postavily britské jednotky přes řeku provizorní ocelový most. „Montgomery přes něj přejel!“ zvolá a ozývá se v tom trochu víc než náznak pýchy místních. Heinimu bylo pět, stál na špičkách u okna a pozoroval vojáky v khaki uniformách, jak dům míjejí.

Do dnes prosperující vsi Westen (Západ) uprostřed severoněmecké nížiny mě přivedly tři zrnité černobílé fotografie. Je na nich několik britských důstojníků, jak sledují kriketový zápas, a jedním z nich je můj tehdy šestadvacetiletý otec. Na zadní straně si písmem s charakteristickým sklonem poznamenal, že fotografie byly pořízeny v červnu 1945 ve Westenu, který jejich střelecká jednotka obsadila v samém závěru druhé světové války. Pro mého tátu, který většinu roku ode dne D strávil na bojištích ve Francii, v Belgii, Nizozemsku a Německu a viděl, jak kamarádi byli v boji zranění nebo padli, musel být obyčejný kriket něčím neobyčejným. Prohlížím si tvář mladého muže, kterého jsem neznal a který se teprve stane starým mužem, jehož jsem měl tak rád. Co se mu asi honilo hlavou?

Když se na fotografie podívám pozorněji, všimnu si, že v pozadí je žena s batoletem na klíně. Je tam ještě několik dalších všelijak oblečených dětí. Blonďatému chlapci přidržují kalhoty vysoko nad pasem kšandy. Němci. Jak si připadali, když se proplétali mezi podivnými cizími vojáky hrajícími podivnou cizí hru? Dal by se ve Westenu najít někdo, kdo si z té doby pamatuje nějaké podrobnosti?

Tak jsem tady – je prosluněný jarní den a sedím v krásné budově z červených cihel z 18. století, která dnes slouží jako komunitní muzeum a prostor, kam se svolávají obecní shromáždění. Kolem velkého dřevěného stolu se mnou sedí dvanáct starších mužů a žen a vzpomínají … na všechno. Na všechno a možná ještě na něco navíc.

„Jako člen Hitlerjugend jsem ani na chvíli nezapochyboval, že Adolf Hitler válku vyhraje,“ začíná poutavě Albert Gödecke. Věřil tomu do chvíle, kdy potkal svého prvního Tommyho. (Všichni obyvatelé Westenu, kteří si váží sami sebe, mluví o britských vojácích v jednotném čísle, jsou pro ně „Angličan“ nebo „Tommy“.) Albert naštěstí uměl pár slov anglicky, takže Angličanovi řekl: „Prosím, pane…“

Heinrich Müller, podsaditý starý sedlák s hlavou jako obří dýně, bojoval do doby, než byl zraněn, jako voják wehrmachtu na východní frontě. A najednou se na jeho rodinném statku objevil nějaký Tommy a ptal se: „Warum du nicht Soldat?“ (Proč ty ne voják?) Veterán wehrmachtu vyhrnul nohavici a ukázal mu zranění.

Asi třicet mladých Němců zahynulo během zoufalé obrany Hitlerovy frontové linie na břehu řeky Aller. Na vesnickém hřbitově procházím řadami malých obdélníkových náhrobků a čtu jména a data narození: Gerd Estemberger, věk sedmnáct, Wilhelm Braitsch, sedmnáct, Paul Jungblut, sedmnáct. Vybaví se mi Kiplingův epitaf čerstvého rekruta:

V první hodinu prvního dne
v prvním zákopu padl jsem.
(Děti to od hry pozvedne,
stojí a hledí se zájmem.)

Němečtí uprchlíci mezitím počet obyvatel Westenu zdvojnásobili asi ze 600 lidí na 1200. Část z nich přišla z Hamburku po děsivých angloamerických náletech, známých jako operace Gomora, které donutily alespoň 900 000 lidí, aby uprchli z města srovnaného se zemí. Další byli přesunuti – jak říká Albert „za Adolfa“ – do Pomořanska z Besarábie a odtud pak „se 140 koňmi“ utekli před Rudou armádou. Líbí se mi statkářská důkladnost, která započte i koně. Následoval další, ještě mohutnější proud Němců prchajících v obavách o život ze Slezska, které mělo podle Stalinova, Churchillova a Rooseveltova rozhodnutí připadnout Polsku.

K uprchlíkům ze Slezska patří i Helga Allerheiligenová. Drobná upravená žena, která vypadá mnohem mladší než na osmdesát, pokračuje ve vyprávění a pomáhá jí s ním manžel Wilhelm. Ano, přijeli z Breslau (dnes Vratislav) „na potahu taženém dobytkem, jen se třemi kufry“. Jejich rodinu ubytovali v sousední vsi Hülsenu v táboře, který předtím sloužil jako ubytovna pro totálně nasazené Poláky. „Měl byste vidět, v jak hrozném nepořádku Poláci ty baráky opustili,“ svěřuje se mi po chvíli se slabým nádechem starých předsudků.

Uprchlíky místní vůbec nevítali, a už vůbec ne jako partnerky svých synů: „Muži z Westenu by si měli brát dívky z Westenu.“ Naštěstí britští vojáci pořádali večery s tancem. „Vojáci se chtěli ‚setkávat s německými dívkami‘,“ vysvětluje Helga. Na jednom z bálů v Hülsenu se seznámila s příjemným mladíkem z Westenu, který se jmenoval Wilhelm Allerheiligen. Wilhelmův otec byl zděšený: ‚Přišla sem s holým zadkem!‘ Ale láska si nedala říct. Vydržela jim na celý život, jsou pořád spolu a teď vzpomínají na staré dobré i špatné časy.

Její zmínka, že britští vojáci pořádali taneční zábavy proto, aby se mohli ‚setkávat s německými dívkami‘, vyvolává další otázku, zda z toho mezi nimi někdy vznikal nějaký vztah. Chvíli bylo ticho, pak se jeden z mužů pobaveně zeptá: „Hledáte ve Westenu příbuzné?“

Když se zvedneme od stolu, abychom si dali kávu a domácí koláče, ukazuju oběma Heinrichům otcovy fotografie z kriketu. Tuší, kde asi byly pořízené? Dají své hlavy dohromady. No jasně, zvolají pak, to je silnice do Wahnebergenu, a koukněte, tohle je telegrafní sloup v Nocke.

Mohl by mi někdo ukázat, kde to je? Jan Osmers, nejmladší ze skupiny, se nabídne, že mi pomůže. Sedneme do mého volkswagenu z půjčovny a za chvíli jsme na místě – je to nepochybně stejná louka jako na fotografiích, i s tím telegrafním sloupem. Stojím v trávě, která mi sahá po kotníky a nasládle voní, a jako bych v duchu slyšel zvuky toho kriketového zápasu odehrávajícího se jednoho teplého letního dne před mnoha lety: „Dobrá rána, pane! Platí?“

Jan, štíhlý, s rozcuchanými stříbrnými vlasy a brýlemi s tónovanými skly, je místní historik. Je také hrdý dědic větrného mlýna, který jeho rodina vlastní už pět generací, a sepsal detailní a důkladně rešeršovanou kroniku Westenu. Je mu jen o pár let víc než mně a rázem jsme si padli do oka.

Z louky, kde se odehrál kriketový zápas, jedeme do Steinlageru, tábora v sousední vesnici Döverdenu, kde byli za války ubytováni totálně nasazení. Dnes se tomu místu říká Steinsiedlung (na místě tábora vyrostlo po válce sídliště) a solidně zbudované baráky byly přestavěny na skromné rodinné bungalovy s upravenými trávníky kolem a malými auty před nimi. Na vysokém stožáru před jedním z domů se třepotá americká vlajka.

Mnoho totálně nasazených dělníků žilo a pracovalo u sedláků, zatímco synové těchto sedláků šli do Hitlerovy války zabíjet jejich příbuzné. Poláci, Rusové, Francouzi a Belgičané ubytovaní v Steinlageru pracovali v nedaleké továrně na střelný prach Eibia, kde se kromě jiného vyráběly i primitivní chemické zbraně. Zajeli jsme s Janem do hustého jehličnatého lesa v Barne, kde lze pozůstatky téhle továrny na smrt mezi jedlemi a borovicemi pořád zahlédnout. Opuštěná vlečka dosud vede až k továrně a poblíž se táhne regionální trať. Železniční tratě – to byly křečové žíly nacistického zla, které rozvážely jed, otroctví a smrt do všech koutů okupované Evropy.

V barnském lese už jste blízko srdce temnoty, ale ještě víc se mu přiblížíte, když odbočíte z hlavní silnice na Hannover a pojede podél ukazatelů do Bergen-Belsenu. Tady jen pár dnů poté, co překročili řeku Aller, stál můj otec a jeho spolubojovníci před hrůzami, které si málokterý Brit dokázal jen matně představit. Všude kolem viděli „živé kostry s nažloutlými tvářemi, ve kterých se zračilo vyčerpání“, a cítili „pach zahnívajícího masa“.

Kruté zacházení, hlad a nemoci připravily ty, kteří přežili, o poslední zbytky lidské důstojnosti. Student medicíny Alan MacAuslan, který přišel s britskými jednotkami, na to vzpomíná:

Podíval jsem se v pološeru dolů a spatřil ženu, která se mi krčila u nohou. Měla slepené černé vlasy, v nichž se hemžily vši, a mezi trčícími žebry jako by nebylo už nic. . . Vyprazdňovala se, avšak byla tak slabá, že nedokázala zvednout hýždě z podlahy, a žlutá průjmovitá stolice jí protékala mezi stehny. Bledé nohy měla oteklé od hladu. Krčila se tam a škrábala na genitáliích, kde rovněž měla vyrážku.

Český vězeň tábora Jan Bělunek osvoboditelům vyprávěl, že viděl mrtvá těla s vyřezanými srdci a jiného vězně, který „seděl vedle jednoho z těch těl … jedl maso, a mně bylo jasné, že je to lidské maso“.

Jiný britský důstojník si zase poznamenal, že mrtvoly byly naházené přes sebe a bylo vidět „všemožné věci, které rigor mortis provádí s obličejem, a ty nejpodivnější polohy, které mohou pohozené lidské kostry zaujmout“. Když navštívíte památník v Bergen-Belsenu dnes, můžete se podívat na původní filmový dokument zachycující zajaté táborové dozorce, jak vykládají z nákladních aut nahá a už ztuhlá mrtvá těla, vlečou je do hromadných hrobů a vězňové, kteří tábor přežili, na ně chrlí nadávky ve všech evropských jazycích.

Během jediného dne cesty autem po místech, která dnes jsou prosperujícím a poklidným koutem severozápadní Evropy, jsem se přenesl do nejtemnější hodiny našeho světadílu. Ty přízraky tam na vás čekají, připravené promluvit. Za každou Helgu, Alberta a Heinricha, za každého britského vojáka, jako byl můj otec, za každého francouzského, polského nebo ruského totálně nasazeného dělníka ze Steinlageru, za každého vězně z Bergen-Belsenu, a jsou jich miliony.

Peklo

Nebe na zemi lidé nikdy nedokázali vybudovat, a dokonce ani tehdy, když se o to snažili – možná právě proto. Opakovaně však dokázali vytvořit na zemi peklo. V první půli dvacátého století to Evropané způsobili vlastnímu kontinentu, ve stoletích předchozích to působili kontinentům, kde žili jiní lidé. Nikdo to neudělal za nás. Bylo to evropské barbarství, uplatňované Evropany proti Evro-
panům – a dokonce často ve jménu Evropy. Nemůžete ani začít chápat, o co se Evropa od roku 1945 pokouší, pokud o tomto pekle nevíte.

‚Jedna smrt je tragédie, milion smrtí je statistika.‘ I když odhlédneme od toho, jak obtížné je stanovit přesný počet, čísla naše vnímání brzy otupí. Mám vám vyprávět o tom, že v Bergen-Belsenu zahynulo v březnu 1945 během čtyř týdnů kolem 18 000 lidí? Nebo že na konci války bylo v Německu skoro osm milionů totálně nasazených? Nebo že po spojeneckém bombardování Düsseldorfu zůstalo třiadevadesát procent obytné plochy neobyvatelných? Nebo že Bělorusko přišlo o asi dva miliony lidí z předválečných devíti milionů a další tři a možná víc milionů bylo přemístěno? V knize s titulem chytlavě označujícím Evropu ve dvacátém století jako Temný světadíl – tak evropští imperialisté ve století devatenáctém říkali Africe – britský historik Mark Mazower odhaduje, že „mezi roky 1939 a 1948 bylo v Evropě zabito nebo přemístěno téměř 90 milionů lidí“. To znamená, že o život přišel nebo byl přemístěn zhruba každý šestý Evropan. A to jsme ještě nemluvili o dalších milionech lidí, kteří hladověli, trpěli nemocemi, byli znásilňováni, mučeni, mrzačeni, ožebračováni, umrzli, byli nuceni k prostituci, osiřeli, byli ponižováni, hanobeni, osiřeli, ovdověli, byli celoživotně psychicky poznamenaní – a nezmiňujeme se ani o dlouholetých následcích, které nesly jejich děti a děti jejich dětí.

Už Starý zákon si všímá toho, že nepravost otců se trestá na synech „do třetího i čtvrtého pokolení“. Když jsem se snažil dozvědět se něco o životech příslušníků Stasi, kteří mě ve Východním Německu špehovali, pročetl jsem si nejdřív jejich osobní spisy a pak jsem se jich i dopodrobna vyptával. Nemohl jsem si přitom nevšimnout, že všichni až na jednoho vyrůstali bez otce. Jejich otcové během války zemřeli nebo zmizeli. Čím víc jsem s nimi o tom mluvil, tím jasnější mi bylo, jak psychicky bezbranní proto byli vůči otcovské roli státu. V celé Evropě vyrůstaly po roce 1945 desítky milionů dětí bez otce a jejich matkám chyběl manžel.

To peklo tvořily různé kruhy. Bohatí většinou hlady netrpěli, avšak aristokratický původ už obranou proti nouzi nebyl. V závislosti na letopočtu bylo lepší být Němec nebo Maďar než Francouz nebo Holanďan, případně naopak, avšak být Slovan bylo obvykle horší a ještě horší bylo být Rom nebo Žid. Inferno mělo i zřetelnou geografickou podobu. Největším hrůzám jste se vyhnuli, pokud jste žili v některé neutrální zemi jako Švýcarsko, Švédsko nebo Irsko. Vojenské ztráty na životech, bombardování a poválečné uskrovňování přinesly velké utrpení Británii – druhé jméno mého bratra Brian upomíná na otcova nejlepšího přítele, který padl ve válce. Největší hrůzy se ale odehrávaly ve východní polovici kontinentu, té, kterou Timothy Snyder pojmenoval nezapomenutelnými slovy: krvavé země.

Na vesnickém hřbitově ve Westenu, hned vedle malých čtyřhranných pomníků německých dětských vojáků, kteří zahynuli v dubnu 1945 na březích řeky Aller, je pamětní deska se slovy:

Ihr findet sie
wo ihr nach ihnen fragt:
im Osten gefallen,
im Westen beklagt.
(Najdete je,
kde se po nich budete ptát:
padli na východě,
oplakává je západ.)

Oplakává je západ – i vesnice Westen. Zemědělství se tu dařilo a kolem bylo i dost dřeva na topení, takže tu nepanoval hlad ani zima, které sužovaly většinu velkých měst zejména na východě. Během osvobozování západní Evropy se někteří britští vojáci provinili pořádáním hromadných poprav i krutým násilím, ale nic z toho se zdaleka nevyrovnalo masovému znásilňování a brutalitě páchané na německých civilistech Rudou armádou. Někdejší člen Hitlerjugend Albert mě dobrosrdečně ujišťuje, že ve Westenu se Angličané chovali „velmi klidně a věcně“. Britové však nezažili z německé strany stejné utrpení jako Rusové, Ukrajinci, Bělorusové a další obyvatelé východní Evropy, kteří sloužili v Rudé armádě.

Východ

Poté, co mě má osobní historie zavedla řízením náhody do vsi Westenu, začalo mě zajímat, zda existuje také vesnice Osten s významem východ. V německé říši byly před rokem 1914 hned tři a jedna z nich se dnes jmenuje Przysieczyn a leží v západním Polsku. Takže teď sedím v Przysieczyně u jiného dřevěného stolu s jinou skupinou starších mužů a žen, kteří si stejně jako ti ve Westenu pamatují všechno (a možná ještě něco víc).

Polský učitel na penzi v dramatickém gestu zvedá otlučenou kovovou polní láhev francouzské armády, kterou mu jako spoluvězni věnoval za války v německém zajateckém táboře francouzský voják. Starý sedlák vzpomíná, jak viděl počátkem roku 1945 těla mrtvých Němců poházená v lese. Jezdecká jednotka Rudé armády tam na ně pořádala hon. Ještě předtím však v září 1939, hned po německém vpádu do Polska, v témž lese zavraždili esesáci 103 Poláků. A probíhaly tu i masové deportace Poláků na východ.

Za nacistické okupace byla v nažluto natřené nízké budově, kde v Przysieczyně sedíme, Polenschule (polská škola). Do normální základní i střední školy v nejbližším městě Wągrovieci mohly chodit jen německé děti. Malí Poláci museli dojíždět do nevybavených škol, jako byla tato, kde se nesmělo mluvit polsky a kde se jim dostalo jen naprosto základního vzdělání; od dvanácti museli začít pracovat. Konec konců byli předurčeni žít jako poddanská rasa.

Potkávám se se Zbigniewem Orywalem, devadesátiletým bývalým olympionikem kypícím zdravím, který do téhle nacistické „školy pro Poláky“ chodil. Vybavuje si, že za nacistické okupace nesměli jít spolu po ulici víc než dva Poláci najednou. Navzdory stannému právu vycházel jeho otec v noci ven, aby u místních farmářů koupil jídlo. Kdyby ho chytili Němci, na místě by ho zastřelili. Když se počátkem roku 1945 blížila Rudá armáda, nasedla většina Němců do povozů s koňmi a vzali nohy na ramena. (Také tady, stejně jako ve Westenu, hrají koně v rozhovoru důležitou roli.) I on vzpomíná na to, že rudoarmějci těch několik Němců, kteří zůstali, pobili.

Wągroviec a jeho okolí ilustruje šílenství oněch časů, kdy byly nejen miliony mužů, žen a dětí, ale celé země hnány sem a tam proti své vůli jako dobytek. Region byl celá staletí polský, dokud se ho v roce 1772 při prvním dělení Polska nezmocnilo Prusko. Následně se v roce 1871 stal součástí sjednoceného Německa. Po první světové válce se stal opět Polskem, v roce 1939 opět Německem a po roce 1945 opět Polskem. Když se naše posezení u stolu v Przysieczynu chýlí ke konci, dává mi bývalý starosta Jan Kaniewski, příjemný hřmotný venkovan, lepenkový tubus. Otevírám ho a uvnitř najdu německou mapu regionu z dob války, kterou si schoval jeho otec. Všechny názvy jsou německé – Wągroviec je Eichenbrück a Przysieczyn je Osten. Říká mi, že otec se mu o mapě zmínil, až když v roce 1989 padla vláda komunistů.

Za německé okupace byla téměř polovina obyvatel Wągroviece deportována, převážně na východní polská území obsazená nacisty, někteří byli totálně nasazeni v místech, jako je Westen. Polské podniky a hospodářství dostali Němci, většinou z východních částí Říše. Výřečný potomek jednoho takového sedláka, Adam Mesjasz, vzpomíná, že 11. února 1942, když mu byly tři roky, vyhnali celou rodinu z rodného statku a naložili je do vymrzlého vlaku, aby je transportovali na východ. Jejich hospodářství převzal „Němec z Pobaltí“. Když se pak rodina o Velikonocích 1945 vrátila, pobaltští Němci už utekli na západ, a jak zdůrazňuje, koně s sebou vzali všechny.

Také Mesjasz mi má co ukázat – velkou knihu zabalenou do hnědého papíru. Vyklube se z ní fotoalbum nazvané „Adolf Hitler – fotografie z vůdcova života“: vůdce čte noviny, vůdce hladí po hlavičkách rozkošné blonďaté děti, vůdce v davu žen plných obdivu – nějaký místní farmář každý snímek pečlivě vybral z nějaké předplacené série a na určené místo ho do alba nalepil. Adam se sousedy ho objevili v sedmdesátých let pod podlahovými prkny jednoho statku, když se pustili do renovace. Domácí strašidlo.

Počátkem roku 1945 uprchli i zdejší Němci, jejichž rodiny tu žily po generace. Většina z nich se usadila u Lüneburgu v severním Německu nedaleko Westenu. Jejich hospodářství tady kolem, kde už se to zase jmenovalo Wągroviec, obsadili Poláci, pro změnu násilně odsunutí z východních částí Polska, které se teď staly součástí Stalinova Sovětského svazu. Takže někteří z Poláků, kteří vyhnali starou paní Helgu Allerheiligenovou z Breslau (Vratislavi) do Westenu, byli sami vyhnáni „jen s třemi kufry“ z míst, kde rovněž žili po generace a která dnes patří Ukrajině nebo Bělorusku. Zběsilý evropský kolotoč nedobrovolného přesidlování se roztáčel právě tady.

Msta postupujících ruských vojáků na Němcích, vinných i nevinných, se neomezovala jen na masové popravy a rabování. Podle očitého svědka poté, co Rudá armáda vstoupila do přístavu Danzigu (dnes Gdaňsk), „byly téměř všechny tamní ženy znásilněny, přičemž oběťmi byly šedesátileté i pětasedmdesátileté stařeny, i patnáctileté, a dokonce dvanáctileté dívky. Řada jich byla znásilňována opakovaně, dvacetkrát i třicetkrát.“ Muže často nutili, aby se na to dívali. „Vypadají dnes, jako by se scvrkli,“ říká Marie ve filmu Wernera Fassbindera Manželství Marie Braunové. Němečtí muži, pochopitelně.

V Královci, ve městě, kde se narodil Immanuel Kant a které pak Sověti násilím proměnili v Kaliningrad, slyšel mladý lékař Hans von Lehndorff, jak ženy brutálně znásilňované vojáky Rudé armády křičí: „Zastřelte mě! Prostě mě zastřelte!“ Lehndorff jen vykřikl: „Jak je jen možné závidět mrtvému!“ Po celé Evropě docházelo k nespočtu sebevražd.

Když pak nové polské úřady vyhnaly Lehndorffa a zbývající Němce z vlasti nedaleko ve východním Prusku, tento uznávaný lékař svým krajanům řekl: „Jeden zdejší člen městské rady říká, že je mu líto, že musíme právě takhle opustit svou vlast. Ale on s tím nemůže nic dělat, protože naši lidé předtím udělali Polákům totéž – a to je bohužel pravda.“

Nemá smysl porovnávat utrpení na obou stranách, jako kdyby šlo o nějakou obdobu morálního podvojného účetnictví. Hlubokou pravdu má básník W. H Auden:

Vím to já i všichni kolem,
děti to znají ze školy.
Kdo byli oběťmi zla,
zlo také vrátili.

V tomto panoramatu hrůzy s nekonečnými variacemi muk, jež ze všeho nejvíc připomínají obrazy pekla, jak ho maloval Hieronymus Bosch, rvou srdce nejvíc osudy dětí – osiřelých, opuštěných, zneužívaných, traumatizovaných. V okolí Westenu byly za války děti totálně nasazeným matkám odebírány a umisťovány v drsných sirotčincích – dva byly v přestavěných prasečích chlévech a další byl ve stáji. Hodně dětí v nich zemřelo. Ty, které přežily, to poznamenalo na celý život. Těsně po válce byly anglické zdravotní sestry překvapené chováním židovských dětí, které přežily koncentrační tábor. Když někdo ze skupiny chyběl, ostatní nevzrušeně řekly: „Aha, je mrtvý.“ Bylo to pro ně něco zcela normálního.

Od nuly, znovu a znovu

Tvrzení, že rok 1945 je rokem nula, má v sobě kromě pravdivosti i dvě úskalí. Důležitá pravda je, že pro většinu Evropanů to byla chvíle, kdy si řekli: „Hrůzy jsou za námi, začneme teď ze sutin budovat něco lepšího.“

První úskalí spočívá v tom, že výchozí bod stanovíme bez ohledu na rok minus 1 nebo minus 10, na roky, které nás sem dovedly. Nelze pochopit hrůzy, které museli prožívat nevinní Němci v roce 1945, pokud nevíme, co předtím prováděli od roku 1933 jedni Němci jiným Němcům, potom dalším Evropanům počínaje anšlusem Rakouska a zabráním částí Československa v roce 1938. Národy Sovětského svazu trpěly brutalitou od samého počátku sovětské vlády už v roce 1917. Za občanské války, která tam trvala až do počátku dvacátých let, zahynulo nejméně osm milionů lidí a skoro další čtyři miliony zahynuly během hladomoru na Ukrajině na počátku let třicátých. Chceme-li však vývoj pochopit zcela, musíme se vrátit nejméně do roku 1914 k příčinám první světové války, jejímu průběhu a dědictví. Část sporů mezi státy a národy, které znovu vyvřely po roce 1989, lze vystopovat zpět k rozkladu Osmanské říše a Rakousko-Uherska, ke kterému došlo ještě před rokem 1914, a k poválečnému uspořádání nastolenému vítěznými Spojenci.

Druhým úskalím je předpoklad, že všichni Evropané mají stejný rok nula – tedy rok 1945. Pro obyvatele jižní Itálie je však rokem nula rok 1943 po spojenecké invazi. Pro značnou část východní Evropy začíná rokem 1944, kdy se Rudá armáda začala valit na západ, ale určitě nekončí rokem 1945. Na Ukrajině a v Polsku spolu nelítostně bojovaly komunistické síly s protikomunistickými a také Poláci s Ukrajinci až do konce čtyřicátých let. Stejně zuřivé boje probíhaly v Jugoslávii a v Řecku, a zatímco v Jugoslávii britské jednotky komunistické partyzány podporovaly, v Řecku je potlačovaly.

Žádná jasná hranice dělící horkou a studenou válku neexistovala. Rakousko se bezpečně stalo součástí Západu až se státní smlouvou v roce 1955. V Estonsku pozoruhodné „lesní bratrstvo“ pokračovalo v boji se sovětskými okupanty z maskovaných úkrytů až do padesátých let. Poslední přežívající lesní bratr August Sabbe zemřel v roce 1978, když se ho pokoušela zatknout KGB. V celém Sovětském svazu byli lidé dál mučeni v rozsáhlé síti táborů, pro něž se vžilo označení gulag (z ruské zkratky pro „hlavní správu táborů“), což popsal Alexandr Solženicyn v Souostroví Gulag. Gulagy byly oficiálně uzavřeny v roce 1960, ale zvláštní vězeňská zařízení pro politické vězně existovala až do osmdesátých let.

Od poloviny padesátých let byly útlak a brutalita, jimž byla většina obyvatel sovětského bloku vystavena, mírnější než v třicátých a čtyřicátých letech v Sovětském svazu. Jak ovšem vždycky zdůrazňoval český dramatik a disident Václav Havel, „mír“, jak ho prožívali lidé v zemích, jako bylo Československo, se nedal srovnávat s mírem, kterému se těšili občané Francie, Nizozemska či Belgie. Narušila ho sovětská invaze do Maďarska v roce 1956, do Československa v roce 1968, vyhlášení „výjimečného stavu“ v Polsku v roce 1981 a patřila k němu také každodenní policejní represe.

Nešlo ani o jednoduché rozdělení na Východ a Západ. Portugalsko a Španělsko dál ovládaly fašistické diktatury a tamní rok
nula nastal až poté, co v půli sedmdesátých let tyto diktatury skončily. Přesněji řečeno měly roky nula dva. Řecko upadlo pod vojenskou nadvládu plukovníků v roce 1967 a vymanilo se z ní až v roce 1974.

Pár dnů po 9. listopadu 1989, kdy byla Berlínská zeď prolomena, jsem šel po východoněmecké části Friedrichstrasse a narazil na člověka, který plný euforie volal: „Osmadvacet let a 91 dnů!“ Přesně takovou dobu vězela jeho rodina za zdí. Řekl mi také, že právě zahlédl rukou psaný plakát, který tvrdil: „Doopravdy skončila válka až dnes.“ Pro lidi žijící ve východní části Evropy, ovládané Sověty, byl druhým rokem nula rok 1989.

A sotva jsme tomu všemu stačili říct sbohem, vrátilo se to s plnou silou v bývalé Jugoslávii. Válka. Etnické čistky. Znásilňování jako zbraň. Koncentrační tábory. Teror a lži. Nikdy nezapomenu, jak jsem v roce 1995 seděl v Sarajevu u jednoho časopiseckého redaktora, který povídal o době „po válce“ a občas vhodil do jednoduchých kamen kus rozřezaného nábytku. Chvíli jsem myslel, že mluví o době po roce 1945, a pak mi došlo, že má na mysli rok 1995.

Ve chvíli, kdy píšu tyhle řádky, krutá územní válka na Ukrajině stále trvá. Rozpoutal ji Vladimir Putin, který Ukrajinu s plným nasazením v únoru 2022 napadl, a ruské ozbrojené síly ji vedou s nevybíravou brutalitou. Až tam budou lidé mluvit o době „po válce“, budou mít na mysli po roce 2023, či kdy tato válka skončí. Bude to další rok nula. V Evropě rok nula nastává stále znovu.

O otcích a otčinách

Jedeme z louky, kde se ve Westenu hrál kriket, do lesa u Barne a vyprávíme si s Janem o otcích. Janův sloužil u Waffen-SS, které byly bojovou složkou této obávané nacistické organizace. O válce Helmut Osmers utrousil slovo jen velmi zřídka, a když už, tak pouze říkal, že to byly „těžké časy“. Brity, kteří ho po roce 1945 zavřeli na víc než dva roky do internačního tábora a tam se k němu moc vlídně nechovali, z duše nesnášel. Jeho antipatie ke všemu britskému se tragikomicky promítla dokonce i do jeho postoje k Beatles. O řadu let později, když německý kancléř Willy Brandt udělal jedno z největších gest poválečné Evropy a ve Varšavě poklekl u pomníku hrdinů povstání ve varšavském ghettu, se úplně zděsil. „Klaní se před Poláky,“ vykřikl starý bojovník Waffen-SS.

Helmut Osmers zprvu bojoval na východní frontě a pak byl nasazen v Normandii, kde s 10. tankovou divizí SS urputně bránil postupu britských jednotek po vylodění v den D. Synovi jednou řekl, že ze 120 mužů jeho roty přežilo jen třicet. Janův otec mohl klidně zabít toho mého nebo můj jeho. Jeden veterán zuřivých bojů, které probíhaly v tamní mírné krajině pastvin a lesíků s hustými živými ploty, vzpomíná, jak viděl mrtvého britského vojáka,

jehož tělem projel bajonet německé pušky a přišpendlil ho ke stromu. [Probodený britský voják] však současně máchl rukou a zarazil protivníkovi do zad svou dýku. Oba zemřeli někdy v noci, ale za bílého dne se zdálo, že se navzájem podpírají.

Klidně se to mohlo stát našim otcům. Jedna z válečných historek mého otce byla o tom, jak se někde v tom kraji octl na jedné straně hustého živého plotu a německý tank na druhé. Jasně slyšel, jak velitel tanku za plotem štěká německy rozkazy, ale naštěstí se skrz plot neviděli. Často připomínal, že to byla chvíle, kdy málem přišel o život.

Můj otec prožil to, čemu se za mého dětství říkalo v Británii „dobrá válka“. (Existuje nějaká jiná evropská země, kde by lidé mluvili o „dobré válce“?) V den D 6. června 1944 se kapitán John Garton Ash vylodil s první útočnou vlnou yorkshirského pluku Green Howards na pláži Gold v sekci King a dral se nahoru do normandského městečka Ver-sur-Mer k domu, který byl orientačním bodem a podle tvaru příjezdové cesty na leteckých průzkumných snímcích mu říkali „záchodová mísa“, a pak ještě dál, kde měli dobýt německá dělostřelecká postavení. Následovaly dlouhé měsíce těžkých bojů. Pole kolem byla posetá těly padlých vojáků a mrtvých krav.

Jako předsunutý dělostřelecký pozorovatel postupoval s čelními jednotkami pěchoty, aby vyhledal nejvyšší pozorovatelnu – obvykle věž kostela –, odkud by mohl rádiem vysílat pro děla hned za útočnou linií co nejpřesnější pokyny k palbě. Nepříteli také obvykle brzy došlo, že na věži někdo je. V listopadu 1944 po zvlášť urputných bojích napsal domů rodičům:

Vím, že na dovolené jsme si vždycky prohlíželi spoustu kostelů. Pro příště ale po mně už nikdy nechtějte jednu věc, nikdy mi neříkejte, abych si prohlédl kostelní věž. Mají ten nešťastný zvyk, že často a násilně padají k zemi.

Tento neblahý zvyk kostelních věží byl dokonce zmíněn v odůvodnění, když mu byl udělen Válečný kříž.

Válka byla v otcově životě rozhodně určující životní zkušeností. Podobně jako veteráni od Agincourtu, připomínaní Shakespearem v dramatu Jindřich V. („a otcové nás budou chválit synům“), i on často líčil své válečné zážitky – třeba už zmíněnou historku s německým tankem nebo další o tom, jak jeho jednotka dostala při obsazování Westenu rozkaz pátrat po všech uniformách a ty pak zabavit. Druhý den ráno mu na dveře klepala vesnická delegace: Mohli by místní hasiči dostat své uniformy zpátky? Dost možná, že právě můj otec byl onen důstojník, který nařídil, aby Janova otce Helmuta Osmerse, jenž se v létě 1945 skrýval v rodinném mlýně ve Westenu – kyselinou solnou si odstranil tetování SS z paže – zadrželi a poslali do britského internačního tábora, což z něj udělalo celoživotního anglofoba. Ale takovou historku mi táta nikdy nevyprávěl.

Britští dělostřelci si během dlouhých měsíců, které trávili ve Westenu netrpělivým čekáním na zbývající kus života před nimi, krátili dlouhou chvíli vyráběním popelníků z pětadvacetilibrových nábojnic dělostřeleckých granátů. Táta ten svůj pečlivě uchovával a teď je na čestném místě na krbové římse v mé pracovně. „Vyrobme z dělostřeleckých nábojnic popelníky“ zní nejspíš méně vznešeně než „Překovejme meče v pluhy“, ale tenhle popelník je rozhodně mnohem reálnější.

Otcovo vyprávění se neslo přísně v duchu zpola humorného anglického understatementu. Stejně jako mnoho jiných Angličanů té generace o spoustě věcí prostě nemluvil, dokonce i když jsem se s ním v závěru jeho života posadil, abych ho vyzpovídal o jeho válečných zážitcích. Jen občas se ke konci života, kdy už mu táhlo na devadesátku, zmínil, že se mu špatně spalo.

Proč?

„Víš, přemýšlel jsem o těch věcech, které jsem viděl za války.“

Co přesně to bylo za „věci“? Protože byl Angličan ze staré školy, nedal na sobě nic znát a mlčel o nich. Avšak když v roce 2014 zemřel, našel jsem mezi jeho osobními dokumenty útlý svazek průklepových papírů, jednu z mnoha vzpomínek na společné akce, které sepsali jeho spolubojovníci. „Sníh – krvavý, rudý sníh“ – začíná zápis jednoho irského důstojníka, „rota a polovina 13. výsadkového praporu byla pobita už na startovní čáře…“ Mrtví přátelé. Mrtvá těla v polích. Znetvořené části těl v keřích živých plotů. Byla to snad nějaká rozhodnutí ve zlomku vteřiny, co si otec do smrti vyčítal? Proč jsem tomu člověku nešel pomoc? Možná kdyby… Ve stejné složce si nábožně ukládal korespondenci s vdovami a matkami vojáků padlých v době, kdy sloužili v jeho dělostřelecké jednotce.

Ani po téměř sedmdesáti letech, v druhém desetiletí jedenadvacátého století, mu ty vzpomínky nedávaly spát. A stejně jako v noci nemohl spát můj táta v Roehamptonu, v zeleném cípu jihozápadního Londýna, bezpochyby ani jiní staří muži jiných národností nedokázali usnout v Neapoli, Marseilli, Krakově a Drážďanech, sužovaní podobnými vzpomínkami a podobnými děsy. Tak jako radioaktivní záření má i zlo dlouhatánský poločas rozpadu.

Stroj paměti

Osobní vzpomínky, počínaje vzpomínkami na peklo, které si Evropané způsobili už na zemi, jsou jednou z nejmocnějších hnacích sil všeho, co od roku 1945 Evropa dokázala a čím se stala. Říkám tomu stroj paměti. Vezměme třeba Bronisłava Geremka, v posledních desetiletích dvacátého století klíčovou postavu polského boje za svobodu a jednoho z největších Evropanů našich časů. Nosil hluboko v sobě tolik vzpomínek, že by vydaly na tři životy, včetně těch raných z největších hlubin pekla. Na sklonku života mi Bronek – jak mu říkali přátelé – popisoval scénu z dětství s téměř filmovými detaily.

Píše se rok 1942. Varšavou, okupovanou nacisty, se kodrcá tramvaj, ve které sedí vychrtlý desetiletý kluk Bronek a napůl umírá hlady. Má na sobě čtyři svetry, ale přestože je srpnové horko, celý se chvěje. Lidé si ho zvědavě prohlížejí. Určitě na něm všichni poznají, že je židovský kluk, který dírou ve zdi vyklouzl z varšavského ghetta, myslí si. Nikdo ho ale naštěstí neudá a jeden z polských spolucestujících ho varuje, aby si dal pozor na Němce, který sedí v části tramvaje označené „Nur für Deutsche“ (Pouze pro Němce). Obklopen péčí rodinných přátel se uzdraví a překvapivě se vrací zpátky do ghetta, aby utekl podruhé, tentokrát z pohřebního průvodu na židovský hřbitov. Bronek tedy přežil, na rozdíl od otce, který byl zavražděn v nacistickém vyhlazovacím táboře, a bratra, jehož poslali do koncentračního tábora Bergen-Belsenu, osvobozeného posléze britskými vojáky.

Když uprchl z ghetta a jeho hrůz („před mýma očima tam hořel svět“), vychovávala ho matka, které se také podařilo utéct, a nevlastní otec, polský katolík, jehož příjmení přijal – Geremek místo židovského Lewertow. Jako mladík ministroval v kostele a chuť se vzdělávat mu dodával kněz z náboženského společenství Svaté Panny Marie. Tak do sebe také vstřebal i hluboký a jasně vymezený evropský křesťanský odkaz. Když mu bylo osmnáct, vstoupil do komunistické strany, které uvěřil, že vybuduje lepší svět. O dalších osmnáct let později ho o poslední iluze připravil v roce 1968 sovětský vpád do Československa. Na protest ze strany vystoupil a vrátil se ke své profesi historika středověku. Avšak politika ho nepustila.

Poprvé jsem se s ním setkal v srpnu roku 1980, za historické okupační stávky v Loděnicích V. I. Lenina v Gdaňsku, když ho vůdce stávkujících dělníků Lech Wałęsa požádal, aby se stal poradcem protestního hnutí, které bylo právě pojmenováno Solidarita. Během následujících deseti let jsem ho navštěvoval vždy, kdy k tomu byla příležitost. Bafal ze své profesorské dýmky a dělil se se mnou o svou historicky podloženou analýzu úpadku sovětského impéria, přičemž právě on a jeho druzi ze Solidarity napomohli tomu, aby se úpadek v roce 1989 proměnil v pád.

O deset let později byl Geremek ministrem zahraničí a podepsal smlouvu, na jejímž základě se Polsko stalo členem NATO. Když jsem za ním přišel na návštěvu na ministerstvo, zahlédl jsem na krbové římse láhev české vodky s etiketou Stalinovy slzy. „Tu si musíš odnést!“ zvolal. „Polský ministr zahraničí Stalina ve své pracovně mít nemůže!“

Pak sehrál zásadní roli při směřování své milované vlasti do Evropské unie a stal se poslancem Evropského parlamentu. Tragicky, ale svým způsobem symbolicky zahynul při autonehodě, když jel do Bruselu. Bronisław Geremek žil projektem budování lepší Evropy každým coulem svého těla.

Jeho příběh je jedinečný, avšak v základu je jeho evropanství typické pro několik generací budovatelů Evropy, kteří našemu kontinentu dali dnešní podobu z počátku jedenadvacátého století. Porovnáte-li argumenty, jimiž se od čtyřicátých do devadesátých let minulého století evropská integrace v různých zemích prosazovala, vypadá na první pohled každý národní příběh jinak. Když se však ponoříte hloub, všimnete si stejné základní myšlenky: „Tohle místo není pěkné, chceme žít v lepším, a to lepší místo se jmenuje Evropa.“

Zlých snů, z nichž se národy Evropy pokoušely probudit, bylo mnoho a různily se. V Německu to byl pocit hanby a studu za zločinný režim, který zavraždil Bronkova otce. Ve Francii ponížení z porážky a okupace, v Británii hospodářský a politický propad, ve Španělsku fašistická diktatura, v Polsku zas ta komunistická. O noční můry Evropa nouzi neměla. Ale pro lidi ze všech evropských zemí byl základní tvar proevropských argumentů týž. Měl podobu energického, tužkou vyvedeného zatržítka: strmý pokles, zhoupnutí a dlouhá čára stoupající k lepší budoucnosti. K budoucnosti jménem Evropa.

Mezi otci-zakladateli uskupení, které je dnes Evropskou unií, byli lidé, které bychom mohli nazvat generací 14, kteří si živě pamatovali hrůzy první světové války. Ke generaci 14 patřil britský ministerský předseda Harold Macmillan, jenž zlomeným hlasem mluvil o „ztracené generaci“ svých současníků. Potom přišla generace 39, k níž patřil Geremek a jež byla nesmazatelně poznamenána traumaty války, gulagů, okupace a holocaustu. Neplatilo právě tohle také o francouzské političce Simone Veilové, která přežila Osvětim a Bergen-Belsen?

A pak se objevila generace 68, která revoltovala proti generaci svých rodičů poznamenané válkou, někteří její příslušníci však už měli vlastní zkušenost s diktaturami v jižní a ve východní Evropě. Každá z těch generací měla své přesahy – ke generaci 39 patřil třeba Helmut Kohl, příliš mladý, aby mohl bojovat ve druhé světové válce, avšak přesto jí byl definován, nebo generace post68, k níž patřím já. Následovala generace 89; zažila těsně před dvacítkou i po ní sametové revoluce roku 1989, které skoncovaly s komunismem v Polsku, Maďarsku a Československu, pád Berlínské zdi a následný rozpad Sovětského svazu.

Rozhodně si musíme dávat pozor, abychom si dějiny poválečné Evropy nezačali vyprávět jako pohádku, v níž se moudří a ctnostní hrdinové poučí ze zkušeností, které mají s peklem, aby vybudovali nebe. Ty opravdové dějiny jsou zabydleny státy, jež sledují své národní zájmy, rozkládajícími se impérii, úskočnými mocenskými hrami, lobbingem s ostrými lokty, výměnnými obchody, osobními ambicemi a konečně, avšak nikoli v poslední řadě historickým štěstím. To podle Machiavelliho stojí za většinou věcí, které se v politice přihodí. A přece tam někde přes čtyři generace je stroj paměti a pilně pracuje v myslích i srdcích milionů Evropanů. A tak jsme plni nadějí vykročili vstříc lepší budoucnosti jménem „Evropa“. Problémy však nastanou, jakmile do zaslíbené země dorazíte. V druhém desetiletí jedenadvacátého století tu byla úplně poprvé generace Evropanů, kteří nemají jinou zkušenost než s mírumilovnou a svobodnou Evropou, tvořenou převážně liberálními demokraciemi. Není překvapivé, že mají sklon považovat to za samozřejmost. (Podstatné výjimky tvoří ti, kdo vyrůstali v bývalé Jugoslávii nebo v zemích, jako je Ukrajina, Bělorusko a Rusko.) Tuto novou generaci můžeme nazývat buď postdevětaosmdesátníci, nebo výstižným termínem, který se po skončení apartheidu zrodil v Jihoafrické republice – Born-Free, narození ve svobodě.

Vzpomínky na to, co jste osobně viděli a slyšeli, co jste si užili nebo přetrpěli, jsou mimořádně silnou motivací. Ale přímé osobní vzpomínky nejsou jediným způsobem, jak k nám může doputovat povědomí o tom, co se v minulosti odehrálo. Například den D pro mě byl důležitým momentem, i když se odehrál o jedenáct let dřív, než jsem se narodil. I jediné setkání s pamětníkem či veteránem takových okamžiků může proměnit život. Je tu také úsilí historiků, spisovatelů, žurnalistů a filmařů v zájmu živých oživovat mrtvé. Elie Wiesel, který přežil Osvětim, nazývá tento proces „paměťovou transfuzí“. Nejistá sázka civilizace spočívá v tom, že se můžeme poučit z minulosti, aniž bychom si vším museli znovu projít.

Rozdělená

(1961 — 1979)

Zákaz vycházení

Evropa, ve které jsem na počátku sedmdesátých let dospíval, už nebyla v troskách. V ulicích jejích měst zaplnily místa po starých vybombardovaných domech nehezké nové betonové budovy – jako když starý boxer vycení ústa plná špatně vymodelovaných falešných zubů. Kontinent už necharakterizovalo, že byl zničený, nýbrž to, že byl rozdělený na „Východ“ a „Západ“, na dva bloky v čele se supervelmocemi, se Sovětským svazem a Spojenými státy. I když na evropské půdě mezi sebou tyto dva tábory fakticky nebojovaly, byly v sobě zaklesnuty v čemsi, čemu se výstižně říkalo studená válka. Dělící linie pocházely převážně z let po konci druhé světové války, nejznámějším symbolem studené války však byla Berlínská zeď. Ta ovšem oddělila Západní Berlín od Východního Německa až 13. srpna 1961. Když původní nahrubo zbudovanou bariéru z tvárnic a ostnatého drátu nahradila masivní zeď, bylo rozdělení Východu a Západu doslova zabetonováno. Lidé, kteří za ní vyrůstali, se většinou domnívali, že tomu tak bude navěky.

Pln zaujetí jsem začal rozdělenou Evropu zkoumat, hned jak jsem vychodil školu. Začal jsem Západem. Na podzim roku 1973, to mi bylo osmnáct, jsem pracoval na přestavěné transportní lodi SS Nevasa, na které se britští školáci plavili po Středozemním moři. V sobotu 17. listopadu jsme zakotvili na Krétě. Do deníku jsem si zapsal, že jsem během prohlídky archeologického naleziště z doby bronzové v Knósu „uvažoval o diktatuře. Potom ve 4 hodiny odpoledne všichni náhle museli zpátky na palubu. Kvůli studentským nepokojům v Aténách. To je přece diktatura!“

Dnes bych to „studentskými nepokoji“ nenazval. Okupace aténské polytechniky studenty byla ve skutečnosti klíčovým momentem příběhu vojenské diktatury nastolené o šest let dříve po převratu provedeném skupinou důstojníků, jimž se po celém světě začalo říkat „plukovníci“. Zatímco z improvizované krátkovlnné rozhlasové stanice (nazývala se „Rozhlasová stanice svobodných a bojujících studentů a svobodných a bojujících Řeků“) zněly tóny písně „The Bells Will Ring“ (Zpívá zvon) a další strhující osvobozenecké písně Mikise Theodorakise, studenti okupující polytechniku požadovali „Chléb–vzdělání–svobodu“ a zdi pomalovali hesly „Všechnu moc lidu!“, „Pryč s armádou!“ a „Sexuální svobodu!“. Další graffiti hlásalo jednoduše „Květen ’68“ a bylo lehce zpožděným řeckým projevem výrazné generace 68, která proměnila evropský sociální i kulturní život. Jeden z čelných protestujících anarchistů, známý jako Aretoula, prý naškrábal na zeď „Ať žijí orgie!“. „Ale kde? Byl bych rád, kdyby se to stalo!“ posmutněle se o mnoho let později svěřil naslouchajícímu historikovi zestárlý studentský aktivista té doby.

V noci z 16. na 17. listopadu však výtrysk osvobozeneckého nadšení náhle a drsně skončil. Ostřelovači režimních sil postříleli v ulicích kolem polytechniky čtyřiadvacet civilistů. Do hlavní brány školy vjel tank, který rozdrtil studentce Pepi Rigopoulouové nohy, a tak se zrodila určující fotografická podoba událostí. Plukovníci vzápětí nařídili po celé zemi zákaz vycházení, dokonce na skoro 500 kilometrů vzdáleném ostrově Krétě, kde naprosto zaskočili loď plnou britských školáků. Mé osmnáctileté já se tehdy nemýlilo, když z něj vylétlo: „To je přece diktatura!“ O pět dnů později jsme pak na největších aténských náměstích spatřili autobusy plné vojáků.

Kniha Europe of the Dictators (Evropa diktátorů) se zabývá třicátými léty 20. století, avšak velká část našeho kontinentu Evropou diktátorů byla ještě v roce 1973. Pokud započítáme i evropské republiky Sovětského svazu, žilo v diktaturách asi 389 milionů Evropanů, zatímco v demokraciích jen 289 milionů. (Turecko s dalšími sedmatřiceti miliony obyvateli mělo formu vlády na pomezí mezi oběma systémy.) Ve většině diktatur vládli komunisté a ležely za tím, co Winston Churchill už v roce 1946 nazval železnou oponou, která odřízla východní půli našeho kontinentu.

Třicátým létům se duchem i dějinnou kontinuitou nejvíc blížily pravicové diktatury v jižní Evropě. Řečtí plukovníci zakazovali dlouhé vlasy, minisukně a studium sociologie. Portugalsko ovládal od roku 1932 do své smrti v roce 1970 bývalý učitel účetnictví a hluboce konzervativní katolík Antonio Salazar. Ve třicátých letech 20. století dával najevo obdiv k italskému fašistickému diktátorovi Benitu Mussolinimu. Jeho všudypřítomnou politickou policii přirovnal jeden historik k organizaci „podobné německému gestapu, pokud jím nebyla dokonce vycvičena“, s informátory v každé vsi a na každém úřadě.

Ve Španělsku vládl až do smrti v roce 1975 generál Francisco Franco, který v roce 1939 vyšel vítězně z dlouhé občanské války. Z války se zachoval jeho snímek se zarámovanou fotografií Adolfa Hitlera na psacím stole. Ještě počátkem sedmdesátých let zdvíhali lidé z Francova nejbližšího okolí, včetně jeho manželky Carmen Polové a osobního lékaře Vicenteho Gila Garcíi, ruku k fašistickému pozdravu, který zpopularizovali Hitler s Mussolinim. Když naše loď SS Nevasa směřovala 20. listopadu 1973 z Kréty do Atén, účastnil se právě Franco zádušní mše za fašistického hrdinu a zakladatele strany Falanga Josého Antonia Prima de Rivery. Novinové fotografie ukazují generalissima – tak se Francovi skromně říkalo – jak v polovojenské uniformě Národního hnutí sestupuje po schodech do monumentálního Údolí padlých. Kolem dokola vlají frankistické prapory a zástup zpívá falangistickou hymnu „Cara al Sol“ (Slunci vstříc). Stačí se jen zastavit v čase a představit si Itálii ovládanou do roku 1975 zestárlým Mussolinim.

Salazar i Franco se přizpůsobili změněným vnějším podmínkám, a když bylo jasné, že Hitler a státy Osy směřují k porážce, přimknuli se k západním spojencům. Fašisté koneckonců také nenáviděli komunisty. Portugalsko patřilo v roce 1949 dokonce mezi zakládající členy NATO. Počátkem sedmdesátých let byly tyto autoritářské režimy sice oslabené, ale pořád dostatečně odporné.

Jonathanu Keatesovi, absolventu jedné britské univerzity, bylo třiadvacet, když odjel v roce 1970 do portugalského Porta učit angličtinu a anglickou literaturu. K jeho úžasu ho jednou skupina studentů pozvala na piknik mezi vinice a olivové háje do údolí Douro a nedala si to vymluvit. Jonathan, dnes oceňovaný spisovatel a vášnivý Evropan, na to vzpomíná:

Sotva jsme se stačili pustit do jídla, začali mi jeden přes druhého anglicky popisovat nejrůznější zločiny a odpornosti spáchané režimem. Přátelé či příbuzní některých z nich se dostali do spárů policie, jiní znali lidi, kteří byli mučeni nebo posláni do táborů na Kapverdských ostrovech, a další zase věděli o těžkostech, které se snesly na lidi podezřelé z podvratných názorů, či dokonce z podvratné činnosti. Co chvíli někdo vstal, došel na okraj pole a pozorně se rozhlédl, co se děje za kamennou zídkou – jeden nikdy neví, kdo může poslouchat, třeba i uprostřed olivovníků. Má britská nevšímavost tam začala poněkud oprýskávat.

Dokonce i poté, co portugalský diktátor zemřel, získala v roce 1973 postsalazarovská Lidová národní akce v Národním shromáždění 150 ze 150 možných křesel. Represe zesílily, když v předchozím roce zavraždila tajná policie jednoho studenta. V Portugalsku bylo 476 politických vězňů, z toho 187 studentů. Jestliže muž zabil nevěrnou manželku nebo jejího milence, případně oba dva, byl obvykle potrestán vyhoštěním z okresu na šest měsíců.

A pak tu bylo Řecko. Několik měsíců poté, co jsem zažil plukovnický zákaz vycházení, jsem bydlel na pokoji s mladým Řekem, o kterém jsem věděl, jen že se jmenuje Giorgos. Bylo to v bavorském městečku Prien am Chiemsee, kam jsme se oba přijeli zdokonalit v němčině. Rodiče Giorgovi pravidelně posílali velké krabice pistáciových oříšků, snad se obávali, že by mu strava skládající se z bavorského piva a bílých klobás mohla nenávratně poškodit zdraví. Giorgos vyrůstal v rodinné vile v Kifisii, bohatém severním předměstí Athén, avšak jeden jeho strýc byl za války partyzánským velitelem a stal se komunistou. „Proč?“ zeptal se ho jednou malý Giorgos a strýc mu odpověděl, že nebojoval v horách pět let proto, aby vyčistil Řecko od Němců a to se pak stalo „americkou kolonií“.

Další jeho strýc byl komunistickým aktivistou v přístavu Pireus. Když vypukl v roce 1967 plukovnický puč a v noci mu u domovních dveří zazněl zvonek, podařilo se mu zadem utéct. Dva roky se skrýval, stěhoval se z místa na místo, podobně jako moji polští přátelé během stanného práva. Jeho žena zatím žila s Giorgovou rodinou v jejich pohodlné buržoazní vile. Občas, když večer seděli na terase, zahlédli mezi stromy na okraji zahrady světla baterek, jak policie pátrala v květinových záhonech po rudých. „Nepozveme přátele na kafe?“ vtipkovali přitom.

Giorgos tyhle historky barvitě vyprávěl k bavorskému pivu a řeckým pistáciím, ale politika ho moc nezajímala. Zatímco já jsem horlivě pročítal Friedricha Nietzscheho a Thomase Manna, on po večerech sváděl děvčata na místní diskotéce za zvuků tehdy populárního hitu „Černá madona“. Song, ze kterého ukapával sentiment, pojednával o krásné dívce, jak s očima plnýma slz sedí pod hvězdami.

Pokud tu se mnou zůstaneš, vysvětloval jí jugoslávsko-německý zpěvák Bata Illic a kalhoty se na něm přitom neodolatelným způsobem vlnily, „zítra vyjde slunce pro nás dva“. Donekonečna se opakující refrén mi navždy uvízl v hlavě jak zbloudilá rybí kost v krku: „Es ist nie zu spät … Schwarze Madonna“. (Nikdy není pozdě … černá madono). V té době, kdy jsem se po městečku potuloval v příšerných hnědých džínách do zvonu, mě to ještě nenapadlo, ale ta všudypřítomná písnička ilustrovala, jak sekularizace rapidně postupuje západní Evropou. Dokonce i v konzervativním, katolickém Bavorsku mohl diskotékový hit zpívat o muži, který se snaží přemluvit „černou madonu“ – postavu symbolizující Matku Boží, kterou křesťanští Evropané po staletí uctívali jako „tu nejčistší pannu“ – k předmanželskému sexu, jen co se poprvé uvidí.

V Salazarově Portugalsku nebo ve Francově Španělsku a nejspíš ani v konzervativním, církví ovládaném Irsku by ve státem kontrolovaném rozhlase a televizi něco tak rouhačského nikdy vysílat nemohli. Počátkem sedmdesátých let zakázala cenzura ve Francově Španělsku písně jako „Good Vibrations“ („vyjadřuje naprosto erotické pocity vyvolávající sexuální vzrušení,“ napsal cenzor), „Rock Steady“ Arethy Franklinové („text i rytmus písně podněcují k pohybu boků“), „Tiny Dancer“ Eltona Johna („znevažující názory“) a „Imagine“ Johna Lennona. Španělská studentka historie Sonia Cuestová Maniarová, která mi pomáhala s vyhledáváním pramenů, však nenašla nic o tom, že by byla zakázaná i „Černá madona“. Vyprávěla mi však, že její prarodiče Richardo a Julia Cuestovi vzpomínali, jak byli nervózní, když se vraceli Západního Německa, kde pracovali jako gastarbeiteři, a právě na španělských hranicích zněla tahle písnička z autorádia. Nervózní byli proto, že se vraceli ze svobodné země do diktatury.

Giorgos si s plukovníky hlavu příliš nelámal, ale pro mnoho mladých Řeků, Španělů a Portugalců byla zkušenost s těmito diktaturami i boj, který s nimi sváděli, politickým předurčením na celý život. Bylo to palivo jejich strojů paměti. Někteří z nich ovlivňují evropskou politiku ještě v jedenadvacátém století. Například Maria Damanakiová, během protestů na athénské polytechnice hlavní hlasatelka studentského rádia, byla v letech 2010–2014 řeckou eurokomisařkou.

V době, kdy byla Maria členkou Evropské komise, byl jejím předsedou portugalský politik José Manuel Barroso. Na stěně kanceláře v bruselském sídle Evropské komise v budově Berlaymontu měl zarámovanou barevnou fotografii z francouzského časopisu Paris Match z června 1970. Je na ní mrtvý Salazar v rakvi ozářené svícemi, po jedné straně stojí bílý trpaslík z Angoly, tehdy portugalské kolonie, a po druhé černý obr z další kolonie, Mosambiku. Popisek sděloval: „Toto foto není z Buñuelova filmu [španělského filmového režiséra Luise Buñuela].“ Barroso vzpomíná, že když ve čtrnácti letech tu fotografii v Paris Match spatřil poprvé, politicky ho to probudilo. Došlo mu, jak groteskní a zaostalá je jeho země ve srovnání s moderní Evropou na druhé straně Pyrenejí. Rok nebo dva nato přišel jeho oblíbený středoškolský učitel s náplastí na hlavě – policie ho během demonstrace zbila. V osmnácti se José Manuel stal na lisabonské univerzitě maoistickým aktivistou – měl přezdívku „soudruh Veiga“ – být maoistou bylo tehdy v Portugalsku oblíbeným způsobem, jak projevovat antiautoritářské levičáctví. Později označil 25. duben 1974, kdy byla během „karafiátové revoluce“ svržena postsalazarovská diktatura, za „nejdůležitější den svého života“.

Javier Solana, který se v roce 1999 stal prvním vysokým představitelem Evropské unie pro společnou zahraniční a bezpečnostní politiku, nikdy nezapomene, jak když mu bylo sedmnáct, chodil navštěvovat staršího bratra Luise do nechvalně známé španělské věznice Carabanchel – „chodili jsme tam vždycky ve čtvrtek a v neděli“, vzpomíná. Luis aktivně pracoval ve skupině studentů napojených na zakázanou socialistickou stranu. Za svou odvahu zaplatil dvěma roky vězení, k nimž byl odsouzen poté, co byl vyslýchán a zmlácen Francovou politickou policií. Luisův příklad inspiroval jeho mladšího bratra k tomu, aby se přidal k ilegálnímu socialistickému hnutí, za což byl v roce 1963 vyloučen z madridské univerzity Complutense. Několik dalších let strávil ve Spojených státech, kde ho nadchlo hnutí za občanská práva a protestní akce proti vietnamské válce. Po návratu do Španělska na počátku sedmdesátých let se stal vůdčí osobností pořád ještě ilegální socialistické strany.

Dění ve Španělsku, v Portugalsku a v Řecku v sedmdesátých letech zpopularizovalo pojem, který se bude ozývat po celých příštích padesát let: transition. Tohle slovo se začalo používat pro označení „přechodu od diktatury k demokracii“, což byl proces, který v dalších letech probíhal v mnoha zemích Latinské Ameriky, v části Asie a Afriky, po roce 1989 i v zemích střední, východní a jihovýchodní Evropy. Liberální Evropané, jako jsem já, doufali (převážně marně), že bude pokračovat i v jiných částech světa, například v severní Africe a po arabském jaru v letech 2011–2012 i na Blízkém východě.

V jižní Evropě souvisel tento přechod s dalším procesem – se směřováním k členství v uskupení, jemuž se tehdy jednoduše říkalo Evropské společenství. Řecko bylo do Společenství narychlo přijato v roce 1981, necelých sedm let po pádu plukovnického režimu. Rozhodlo o tom to, že Řecko bylo tehdejší generací stále ještě klasicky vzdělaných evropských lídrů považováno za kolébku evropské civilizace. „Platónovi se neříká ne,“ poučil francouzský prezident Valéry Giscard d’Estaing povýšenecky jednoho úředníka Evropské komise. Španělsko s Portugalskem bez Platóna musely pracovat na vylepšení přes deset let, než byly konečně přijaty v roce 1986.

Evropy

Být tam

Kaleidotapiserie

Hamlet a Žlutá ponorka

Řím

Západ za studené války

Friedrichstrasse, východ