Mariana Leky

Trápení všeho druhu

Z německého originálu Kummer aller Art,
vydaného nakladatelstvím DuMont
v Kolíně nad Rýnem v roce 2022, přeložila Marta Eich.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,
Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,
v roce 2023 jako svou 676. publikaci
a 21. svazek edice Současná světová próza.

Redakce textu Jitka Nešporová.

Jazyková korektura Radovan Beneš.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Grafická úprava Toman Design.

Ilustrace na obálce a v knize Eva Bartošová.

Návrh titulní strany obálky a sazba Adam Lederer (ProAL).

Foto autorky na obálce Birte Filmerová.

Elektronické formáty Kosmas.

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 176.

© Mariana Leky 2022

Translation © Marta Eich 2023

Czech edition © PROSTOR 2023

ISBN 978-80-7260-582-8

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

Strach z létání nás drží ve vzduchu

Je pondělí odpoledne a já bych měla sedět u psacího stolu nebo kolem něj alespoň kroužit. Místo toho mrznu na deštěm zmáčené louce a spolu s křížencem trpasličího pinče jménem Lori kroužím kolem stromu. Lori patří panu Pohlovi, mému sousedovi, který je dneska tak nešťastný, že nemohl jít Lori vyvenčit sám.

Lori se třese. Dělá to bez ustání, v každém ročním období, z čehož usuzuji, že to ke křížencům trpasličího pinče tak nějak patří. Už nějakou dobu tu přešlapujeme v blátě a já přemýšlím, jak panu Pohlovi pomoct. Rozhodně panu Pohlovi musím pomoct – už jen proto, že je to jeden z nejlaskavějších lidí, co znám. Když včera asi tisíckrát projelo ulicí sem a tam dítě na skřípající tříkolce, až sousedka z prvního patra nakonec otevřela okno a začala křičet, že si krucinál taky potřebuje zdřímnout, přispěchal pan Pohl s lahvičkou oleje a postaral se, aby dítě mohlo v tichosti jezdit dál. A když mi onehdy večer chyběl papír do tiskárny, zavolala jsem panu Pohlovi, omluvila jsem se, že ruším tak pozdě, a poprosila ho, jestli by mi náhodou nemohl pár listů půjčit. „Hned tam budu,“ odpověděl, přiběhl ke mně v rozevlátém županu přehozeném přes pyžamo a podával mi celý balík. „Kdybyste potřebovala víc, dejte vědět,“ rozloučil se.

Teď potřebuje pomoc pan Pohl a já si lámu hlavu otázkou, co bych pro něj mohla udělat, když vtom vidím, jak na louku přibíhají dva malí školáci. Jeden z nich má na hlavě kulicha, lem zastrčený za ušima, vypadá to dost legračně. Oba drží v ruce světelné meče, co po stisknutí tlačítka pronikavě troubí a blikají. Kluci spolu probírají superschopnosti. Ten s kulichem namíří meč na psa, který se třese vedle mě, a lehce posměšně se zeptá: „Jaká je jeho superschopnost?“

Lítostivě se podívám na Lori a přemýšlím, jak se z té otázky elegantně vyvléct, když vtom kluk s kulichem prohlásí: „Jeho superschopností je strach. Když se třese, otřásá se celý svět.“

Mám porozumění pro jakýkoli nevídaný druh strachu. Kdybych dostala pár minut, pochopila bych klidně i strach z kdoulového želé nebo z věšáku na klobouky. Pan Pohl to o mně ví, a přesto mu nějakou dobu trvalo, než našel odvahu povědět mi o svém strachu. Stál u dveří mého bytu a tak se ošíval, až jsem se bála, že mi snad na místě vyzná lásku nebo se rovnou přizná k bankovní loupeži. Ale byla to klaustrofobie. Pan Pohl má strach z výtahů, veřejných dopravních prostředků a veškerých vnitřních prostor, které nelze okamžitě opustit. Pro to, aby se svého strachu zbavil, už udělal hodně: Postupně
se vyzbrojil hned třemi behaviorálními terapeuty, meditačními polštářky, progresivní svalovou relaxací, léky, které potlačují strach, ale bohužel i všechno ostatní, a taky tvrdou konfrontací a pozitivními afirmacemi. „Prostě se toho nemůžu zbavit,“ opakoval pan Pohl tiše a pořád dokola, „prostě se toho nemůžu zbavit.“ Málokdy jsem u nás na chodbě viděla někoho, kdo by byl tak smutný, tak unavený a vnitřně zdrchaný.

Kluci se na louce snaží vtáhnout Lori do souboje se světelnými meči, ale Lori nemůže, musí se plně soustředit na svou superschopnost, o které dosud ani jedna z nás nic netušila, a já myslím na to, z čeho všeho mám strach já. Třeba z létání. Létání považuji za naprosto scestnou činnost. Když už to opravdu nejde jinak a musím letět, protože německé dráhy spojení třeba do Alabamy nenabízejí, nejradši bych se po celou dobu letu křečovitě držela letušky za nohu. Je mi záhadou, proč se všichni ostatní cestující tváří, jako by létání byla naprosto obyčejná záležitost, a pokaždé si říkám, jestli jsou snad všichni pod vlivem silné medikace nebo už vážně chtějí skoncovat se životem.

Zeptám se kluka, který mluvil o strachu jako o superschopnosti, jestli si myslí, že to platí i u strachu z létání. „Jasně,“ přisvědčí, „strach pasažérů z létání drží letadlo ve vzduchu.“

Jaká nádhera, pomyslím si, že tady na rozbahněné louce někdo tak uznale mluví o strachu. To strachu jistě dělá dobře. Koneckonců je dost možné, že strach je jakýsi pomocník. Možná je to hromotlucký superpomocník nějaké zoufalé touhy a s šarmem vymahače pohledávek se snaží zájmy této touhy prosadit.

Přemýšlím, po čem asi touží pan Pohl. Moc dobře ho neznám, jen ho mám moc ráda. Možná jen panu Pohlovi chybí prostor. Možná ho něco zaklínilo, možná strach pana Pohla usiluje, jak se říká v autoškole, o trochu větší manévrovací schopnosti.

Na louce začíná být ještě větší tma a ještě víc nevlídno, než je i tak. Školáci si hodí tašky na záda a mají se k odchodu.

Vidím před sebou pana Pohla, jak sedí doma a čeká na Lori. Neznám byt pana Pohla, možná je obklopen spoustou nepopsaného papíru. Možná sedí u kuchyňského stolu, hlavu v dlaních, zatíženou svou zatracenou blikající a troubící superschopností, možná se právě teď panu Pohlovi pod nohama otřásá svět a on neví kudy kam.

Tak tu s Lori stojíme, jedna bezradná, druhá roztřesená, a sledujeme mizející záblesky světelných mečů.

Noci, kdy jsme nemohly spát

Když po ránu otevřu dveře bytu, zaslechnu na schodech z přízemí těžké, pomalé kroky. Asi jde někdo starý, pomyslím si. Ale jak se ukáže, je to paní Wiese. Paní Wiese bydlí o patro výš a posledních pár dnů vypadá jako pirátka, protože má zrovna něco s okem a nosí přes něj pásku.

Dneska připomíná dost letitou pirátku, přitom jí může být tak kolem čtyřiceti. „Copak, nevyspalá?“ zeptám se. „Škoda mluvit,“ mávne rukou paní Wiese. Říkám, že s tím okem se ani není čemu divit. „Ale kdepak,“ namítne paní Wiese, „to už ani nebolí. Prostě jsem vůbec nemohla zabrat.“

Jsme s paní Wiese odbornice v nespavosti. Ovšem pozor: v nespavosti, nikoli na nespavost. Usadíme se tedy na schodech v mezipatře a zapředeme hovor. Kvůli akutnímu nevyspání se paní Wiese vyjadřuje spíš jednoslabičně.

Dneska v noci příkladně prošla všemi fázemi nespavosti. Nejdřív zavřela oči. To není špatný nápad, pokud chce člověk usnout, a poměrně nenáročný úkol, pokud už má jedno oko beztak zavřené.

Paní Wiese však oko zas rychle otevřela, protože její myšlenky bohužel neměly na spánek ani pomyšlení a bdělé myšlenky řádí za zavřenými víčky obzvlášť čile. Paní Wiese se tedy zkusila unavit čtením. Usoudily jsme, že tohle zřejmě funguje nejlépe s knihami, které vás nezajímají, a takových člověk doma moc nemá. Pro případ nespavosti by měl mít člověk na nočním stolku vždycky četbu o tématech, která mu připadají šíleně nudná. „Co by to bylo u vás?“ ptá se mě paní Wiese a já odpovím: „Živorodky a stavební inženýrství.“

Paní Wiese si dala tu práci a soustředila se na dýchání, což bohužel obvykle vede k dušnosti, stejně jako člověk začne klopýtat, když se má vědomě zaměřit na chůzi. Paní Wiese se ve svém trápení dokonce nechala unést počítáním oveček, což opravdu nezafungovalo ještě nikdy, to může potvrdit paní Wiese a já taky. Ani jako dítě jsem v duchu žádná chundelatá jehňátka hopsat přes plot neviděla. Na mé pomyslné pastvině stáli staří, zarputilí berani, na které nějaké šeptnuté „hop“ vůbec nepůsobilo. „S námi nepočítej!“ bečeli berani a jejich smích zněl jako kuřácký kašel.

Další fází je stav, kdy se člověk z čiré závisti naštve na všechny spáče kolem. Sestra paní Wiese, která u paní Wiese občas přespává a která dosud byla objektem velké sourozenecké lásky, se s každým svým uvolněným nádechem ve spánku posouvá na pomyslné ose dál směrem ke středně velké lásce. Jednoduše proto, že spí tak okázale. Dokonce i kočka schoulená v nohách postele dělá svým virtuózním podřimováním na paní Wiese dlouhý nos, protože ona spát nemůže.

Nejnepříjemnější fáze je ta, shodujeme se s paní Wiese, kdy se přidají starosti. Je všeobecně známo, že starosti to během bezesných nocí mají náramně jednoduché, stejně jako nevycválaní výrostci, co na školním dvoře mlátí prvňáčka. Když je člověk přetažený, ztrácí smysl pro přiměřenost: najednou je všechno stejně hrozné, stav světa i nezaplacená složenka za popelnice.

A vůbec: upomínky. Bezesné noci se hemží upomínkami, které se snášejí shůry na postel a jsou platné i bez podpisu. I přes opakovaná upozornění jste znovu zanedbala provádění cviků na posílení svalstva dolní části zad. Již poněkolikáté jste opomenula zavolat zpátky vaší nešťastné tetě Traudl. S lítostí shledáváme, že jste navzdory mnoha výzvám stále nepřestala kouřit. I přes několikeré varování jste bohužel opět propásla příležitost neudělat všechno špatně.

Paní Wiese vstala, vlasy zcuchané samou upomínkou, usedla ke kuchyňskému stolu a jedním okem zírala na kapku visící z kohoutku, která se navzdory upřenému zírání odmítala pohnout. Nejspíš protože spala.

Paní Wiese si položila hlavu na stůl. Bylo tu ráno. Odpočatý stavební dělník nahodil sbíječku a pták se dal do zpěvu. Poslední fáze: tupá rezignace.

Paní Wiese opírá hlavu o stěnu chodby, já se opřu o zábradlí. Sedíme tam jako dvě nahnuté sovy.

Rozhodneme se, že až budeme trpět nespavostí příště, počítáním zabedněných beranů ani nádechů už se obtěžovat nebudeme. Rozhodly jsme se, že příště začneme počítat všechny noci, kdy jsme nemohly spát. Za víc než čtyřicet let života každé z nás to už dělá pěkné stádo. Zkusíme si vybavit postele, ve kterých jsme kdy ležely a bděly. Budeme vzpomínat na to, proč se nám nepodařilo usnout. Nespaly jsme zřejmě bez důvodu, nespaly jsme kvůli zkouškám, které jsme úspěšně složily nebo od kterých nás vyhodili a na kterých teď už každopádně nezáleží, nespaly jsme, protože nás rušil moc velký hluk nebo moc velké ticho, horko nebo zima, nespaly jsme, protože přicházely velké lásky nebo byly zas na odchodu, dávné velké lásky, které teď jistě spí, nespaly jsme kvůli stavu světa, kvůli bederní páteři nebo kvůli zamotané hlavě, kvůli nesčetným upomínkám, které se na nás sypaly, nespaly jsme pro nedostatek živorodek a stavebního inženýrství.

Všechny ty noci se nám znovu promítnou a my při tom určitě spolehlivě usneme. Staneme se odbornicemi ve spánku. Všechno přespíme. Všude, dokonce i na schodech v mezipatře.

Bratr Ducháček

Když jsem byla malá, často jsme jezdili na dovolenou autem. Jakmile jsme s bratrem začali na zadním sedadle kňourat a rodiče už měli dost věčného poslouchání kazet s příběhy Pipi Dlouhé punčochy, otec nám často domlouval: „Tak zavřete oči a povídejte si s bratrem Ducháčkem.“ Netušili jsme, kdo bratr Ducháček vůbec je, ale vycházeli jsme s ním náramně dobře. Zní to paradoxně. Paradox, jak napsal filozof Alan Watts, „je pravda, co se postavila na hlavu, aby na sebe upozornila“.

Teď je taky léto, dusivé velkoměstské léto, předloktí se mi lepí na desku stolu jako na mucholapku. Přesouvám tedy svoji pracovnu do Achimovy kavárny v přízemí našeho domu, protože Achim má aspoň větrák.

Na své hosty Achim reaguje dost otřepanými vtípky. Když chce člověk zaplatit kávu, Achim pronese: „Dvě stě eur, prosím.“ A když si někdo objedná obloženou housku, Achim vždycky dělá, že mu spadne z talíře. Mylně se domnívá, že díky opakování jsou vtipy vtipnější. Přesto se všichni smějí, je totiž milé pozorovat, jakou má Achim vždycky ze svých legrácek radost.

Ovšem dneska by se dal vzduch v kavárně krájet, a to nejen proto, že větrák se chová podezřele, vrže a otáčí se jen malátně. V kavárně je dusno, Achim a jeho žena se nejspíš pohádali. Poprvé na mě Achim nezkouší vtip s upuštěnou houskou. Beze slova ji položí na pult.

Achimova žena stojí se založenýma rukama opřená o zeď. „Ale já na tom trvám,“ říká důrazně.

Usednu ke stolu a vzápětí vyjde najevo, co si Achimova žena tak bezpodmínečně přeje: dvoutýdenní meditační kurz v pohoří Harz, a Achim má jet s ní.

Achim už meditaci vyzkoušel. Vím to, protože jsme spolu jeden meditační kurz nedokončili. Přihlásila jsem se, protože s bratrem Ducháčkem to vypadalo celkem bledě, připadalo mi, že spolu máme poněkud komplikovaný vztah na dálku.

Seděli jsme tehdy s Achimem v poslední řadě na meditačních polštářích vínové barvy. Na úvod nás učitel meditace vybídl, že se máme vcítit do svého nitra a setkat se se svým pravým já, tedy nejspíš s bratrem Ducháčkem.

Když dostanu pokyn, abych se do sebe vcítila, obvykle se ztratím a skončím kdesi mimo, v myšlenkách, které změní hlas a předstírají, že jsou mým pravým já, a začnou mě důkladně peskovat. Nedostala jsem se dál než do pověstného začátečnického stadia meditace: do fáze, kdy se na člověka zavěsí myšlenky, rozbolí ho nohy a bratr Ducháček se polekaně vytratí.

Achim na tom byl podobně. Po šestém sezení se zdálo, že všichni kromě nás dokážou dokonale meditovat, vypadalo to úžasně, jak tam seděli, rádi bychom seděli zrovna tak, ponořeni a zároveň zcela přítomni. Všichni působili vnitřně vypulírovaní, jen v našem nitru byl binec, jako by se v něm už léta neuklízelo.

Když jsme na osmém sezení konstatovali, že meditování bohužel nebude nic pro nás, učitel meditace se na nás podíval, jako bychom mu oznámili, že máme silnou žaludeční virózu. Předpověděl, že bez něj a bez meditace s Achimem nikdy nepoznáme své pravé já, ani vyprázdněnou mysl, ani ticho. Na to, že si tolik cenil ticha, toho učitel meditace napovídal až moc.

„Ještě jeden čaj, prosím,“ kývnu na Achima. „Meditováním se dostaneš do kontaktu sám se sebou,“ připomíná Achimova žena. Achim si povzdechne, postaví přede mě čaj a podívá se do hrnečku, jako by na dně ležel krásný sen předešlé noci.

Tenkrát jsme s Achimem opouštěli meditační centrum naprosto sklíčení. Cestou zpátky jsme dlouho nic neříkali. „Pche,“ frkla jsem nakonec, protože při akutních rozpacích se obvykle projevuji dost nahlas a nebojácně, „dneska teda musí meditovat všechno, co nestačí včas utéct.“ Když jsme pak přijížděli k domu, Achim poznamenal: „Rozbilo se mi kolo. Nepodívala by ses na to se mnou?“

Vyšli jsme na dvorek, Achim otočil kolo, obrácené vzhůru nohama tam stálo jako paradox. Přinesla jsem bednu s nářadím a dali jsme se do práce. Začínal podzim, kaštan na dvoře šuměl ve větru, všichni čtyři jsme měli plné ruce práce, Achim, já, kaštan i vítr. Bratři Ducháčkové byli ve výtečné náladě a zcela na naší straně. Nikdo z nás moc nepřemýšlel, vlastně jsme nepřemýšleli vůbec. Jen chvílemi se odvážila ozvat nějaká myšlenka: „Radši ten plochý šroubovák.“ A měla pravdu, od toho tu přece myšlenky jsou: aby dávaly užitečné rady.

Dojídám obloženou housku. Doufám, že Achimova žena přijde na to, že může na meditační hodiny chodit sama, a taky doufám, že se Achimovi zase brzy rozbije kolo.

Achim ke mně přichází a sklízí ze stolu. Říkám: „Zaplatím,“ a abych ho rozveselila, ještě dodám: „To dělá tak dvě stě eur, co?“

Achim je zakaboněný, ani necukne koutky. Špatný vtip. Podívá se nahoru k větráku. Vrže jako nepravé já. „Něco tam nehraje,“ prohlásí Achim, „nepodíváme se na to?“ A pak zazní plesknutí a já si pomyslím, že nejspíš něco spadlo, ale je to jen zvuk, který se ozve, když si jeden bratr Ducháček plácne s druhým.

„No jasně,“ rozzářím se.

Jsem jen doprovod

Kamarád Max ještě nikdy nebyl na pomaturitním třídním srazu. Teď budou mít dvacáté páté výročí. Přesvědčila jsem ho, aby na setkání se spolužáky jel – a tak teď musím s ním. Absolventi se mají dostavit „s doprovodem“, a protože Max momentálně žádný doprovod nemá, jako z nouze ctnost jsem se nabídla já.

Cestou vlakem do Maxova rodného města si vyprávíme historky ze školních let. Max vzpomíná na učitele chemie, který při jednom pokusu přišel o palec. Načež mu, líčí Max zapáleně, amputovali palec u nohy a přišili mu ho na ruku.

Učitel vždycky nosil v sandálech ponožky. Max fasoval jednu pětku za druhou, protože se nedokázal soustředit na výuku, pořád totiž musel zírat na chemikáře – ne na palec, který původně vyrostl na noze, ale na to prázdné nic v učitelových sandálech. „Ponožka na tom nic dělala faldy,“ vysvětluje mi ve vlaku pořád ještě ohromený Max.

Já vyprávím o Oliverovi, do kterého jsem byla nešťastně zamilovaná a kvůli kterému jsem popsala aspoň tři kila deníků, složila dokonce i několik básní a neúspěšně je nabízela do Bravíčka. Ovšem Oliver – stejně jako všichni ostatní spolužáci – byl zamilovaný do Kati, do Kati s hedvábnými vlasy a křišťálově čistou pletí. Kati a Oliver se později chtěli odstěhovat do Miami. Vygooglila jsem si Olivera. Nepracuje v Miami, ale na městském úřadě v Dortmundu.

Ani do Maxe nebyl nikdo zamilovaný. I Max měl na tvářích hnisavé pupínky a od krku dolů pubertální tělo, které se jaksi vymklo kontrole a které se snažil maskovat obřími vytahanými tričky; triky z osmdesátých let, na kterých se velkými písmeny a s vykřičníky v mdlých barvách skvěla slova FUN! nebo NO FEAR!. Tato hesla měla vyjadřovat stav naší mysli a samozřejmě to byla lež jako věž. Když teď sedím ve vlaku, připadá mi, že někoho, kdo má na hrudi nápis NO FEAR!, by se člověk měl vlastně bát. A představuji si, jaké by to bylo, kdybychom měli na tričkách po pravdě napsáno ZOUFALSTVÍ! nebo PŘÍŠERNÁ NEVOLNOST! s vykřičníky a v pistáciově zelenkavém provedení.

Nebo:

Sestra Gertrud a šťastné dětství

Trápení všeho druhu

Co bylo vždycky a co nikdy

Tři věci jsou v životě jisté

„A tou druhou?“ ptá se syn.

Protřásám se životem

Dvě makové housky prosím, ale rychle

Paní Wiese a strach z konfliktu

Polonéza pacientů

Základní příjem lásky

Svědkyně štěstí a neštěstí

Obří neklid

Vypeskované srdce

Paní Wiese je zamilovaná

Jako by nikdy neukápla ani slza

Hvězdná nedosažitelnost

Tak to radši halekat

Co jsme nečekali