Z anglického originálu So Late In the Day: Stories of Women and Men,

vydaného nakladatelstvím Grove Press

v roce 2023 v New Yorku, přeložila Hana Ulmanová.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 10, 147 00 Praha 4,

v roce 2024 jako svou 685. publikaci

a 23. svazek edice Současná světová próza.

Redakce textu Petra Diestlerová.

Jazyková korektura Lenka Křížová.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Doslov Hana Ulmanová.

Grafická úprava Toman Design.

Návrh titulní strany obálky
a sazba Adam Lederer (ProAL).

Na obálce je použita reprodukce obrazu

Still 13 (after American Beauty) od Ciary Rocheové.

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 128.

Elektronické formáty Kosmas.

© Claire Keegan 2023

Translation © Hana Ulmanová 2024

Afterword © Hana Ulmanová 2024

Cover painting © Ciara Roche 2022

Czech edition © PROSTOR 2024

ISBN 978-80-7260-591-0

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

Kniha vychází s laskavou podporou Literature Ireland

Lorettě Kinsellové

Vyvstává zřetelně jak skříň, co víme

a věděli jsme vždy – že neuniknem,

však nepřijmem. Jednu část nezdržíme.

— Philip Larkin, Svítáníčko

Na konci dne

1

V pátek 29. července zavládlo v Dublinu přesně takové počasí, jaké předpovídali. Celé dopoledne svítilo přes Merrion Square prudké slunce a otevřeným oknem dopadalo Cathalovi v práci přímo na stůl. Dovnitř se drala vůně posekané trávy a lehký vánek tu a tam načechral břečťan na římse. Když se na obloze mihl stín, Cathal vyhlédl ven: někde vysoko se družně vznášelo pár hašteřivých vlaštovek. Dole na trávníku se opalovali lidé a byly tam i děti, záhony přetékaly květinami; tolik životů běželo navzdory změti lidského trápení a vědomí, jak všecko jednou skončí, nevzrušeně dál.

Už teď se mu den zdál dlouhý. Když se znovu podíval, zase na lištu obrazovky, stálo na ní 14:27. Kéž by si tak byl na oběd skočil ven a došel až ke kanálu. Mohl se tam posadit na lavičku a sledovat, jak mlčenlivé labutě s mláďaty vyzobávají kůrky a další zbytky, co jim lidé házejí na hladinu. Bezděčně zavřel soubor s rozpočtovými položkami, který měl zrovna rozdělaný, aniž ho uložil. Pak jím projel záchvěv něčeho, co se podobalo pohrdání; vstal, rázoval si to chodbou až na pány, kde nikdo nebyl, a zavřel se do jedné z kabinek. Nějakou dobu seděl na víku a hleděl na nepopsané a nepočmárané dveře před sebou, dokud se trochu neuklidnil. Pak se přesunul k umyvadlu a pocákal si obličej vodou; ruce i tvář si pomalu osušil papírovými ubrousky, které mu servíroval automatický zásobník.

Cestou zpátky na svoje místo se stavil pro kafe: na kávovaru zmáčkl volbu Americano a čekal, až mu nateče do šálku.

Už bylo skoro hotové, když vtom se vedle něj zjevila Cynthia z účtárny v pestrobarevných šatech – smála se do mobilu. Jen co ho uviděla, zarazila se a skoro okamžitě hovor típla.

„Jsi v pohodě?“

„Jasně že jo,“ opáčil Cathal. „Je mi skvěle. A jak se máš ty?“

„Dík za optání,“ usmála se. „Super.“

Uchopil kávu a odešel, aniž si ji osladil, než mohla Cynthia cokoli dodat.

Když se vrátil ke stolu a zahleděl se na lištu obrazovky, bylo 14:54. Právě znovu otevíral a pročítal zahozený soubor a chystal se, že do něj vloží změny, které bude muset znovu naformulovat, když se u něj zastavil šéf.

Byl aspoň o deset let mladší, pocházel ze Severu, nosil značkové obleky a o víkendech hrával squash.

„Nazdar, Cathale. Jak to jde?“

„Fajn,“ opáčil Cathal. „Dík.“

„A dal sis vůbec oběd, jedl jsi něco?“

„Jojo,“ opáčil Cathal. „Jasně.“

Nadřízený si ho měřil pohledem: všímal si obvyklé košile, kravaty a kalhot, nenaleštěných bot.

„Hele, nemusíš tu dneska sedět,“ řekl. „Můžeš to teď klidně zabalit.“ A hned se drobátko začervenal – jako by ho ta dobře míněná fráze uvedla do rozpaků.

„Pracuju ještě na návrhu rozpočtu,“ odpověděl Cathal. „A rád bych to dneska dodělal.“

„Proč ne,“ odvětil šéf. „Jak chceš. A dávej na sebe bacha.“

Pak se uchýlil do své kanceláře; Cathal slyšel, jak za sebou tiše zavírá dveře.

Když se znovu podíval ven, obloha byla čistě modrá. Usrkl si hořké kávy a znovu se zahleděl na soubor, který neuložil. Pročítat ho v záři slunce nebylo snadné, a tak změnil písmo na tučné a naklopil obrazovku. Chvíli se znovu pokoušel soustředit na to, co tam je, nakonec se ale rozhodl, že se raději vypořádá s kupou dopisů, které budou až na jméno navlas stejné:

Vážený/vážená _____,

Děkujeme, že jste si zažádal/a o stipendium v oboru výtvarné umění. Výběrová komise už žádosti projednala a dospěla k rozhodnutí. V posledním kole byla konkurence mimořádně silná a my Vám s lítostí oznamujeme, že tentokrát…

Do pěti měl většinu zamítnutí vytištěných na hlavičkovém papíře a na podestě čekal na výtah. Pak ale zaslechl, že se někdo blíží, a strčil do dveří na schodiště. Bylo tam tepleji a páchlo to tam zatuchlinou. O zábradlí se opírala Polka, která jim po pracovní době uklízela, a ťukala do mobilu. Když ji míjel, cítil, že ho pozoruje, a jakmile se dostal na konec schodů k východu, ulevilo se mu, že vypadne na ulici, kde vládne hluk a u semaforů se přetlačují šňůry aut.

Strhl si kravatu a v saku zašátral po ročním kupónu na městskou hromadnou dopravu, který měl v náprsní kapse; mířil na zastávku k hotelu Davenport, kde stavěly spoje do Arklow. Z nějakého důvodu pochyboval, že dneska vůbec něco pojede, brzy se ale na Westland Row objevil autobus a jako obvykle zabrzdil, aby mohli přistoupit cestující.

Skoro všechna místa byla obsazená, a tak musel vzít zavděk sedadlem do uličky vedle obtloustlé ženy, která se posunula kousek k oknu, aby mu uvolnila prostor.

„To byl panečku den,“ podotkla nadšeně.

„To teda,“ přikývnul Cathal.

„Hlásili, že to vydrží,“ navázala. „To krásný počasí.“

Vybral si špatně; tahle dáma si bude chtít povídat. Přál si, aby zmlkla – a pak se ovládl.

„To jsem rád, že to vím,“ řekl.

„V neděli vyvezem vnoučky na pláž do Brittas, ať si zaplavou,“ pokračovala. „Jestli se nerozhoupem hned, za chvilku bude po létě. Jak ten čas letí.“

Z kapsy vylovila ruličku mentolových bonbónů a jeden mu nabídla, on však odmítl.

„A co vy?“ zeptala se. „Máte na víkend nějaký plány?“

„Asi si jenom dáchnu,“ opáčil Cathal a opatrně si klestil cestičku k bodu, kde rozhovor utne.

Normálně by teď sáhl po mobilu a zkontroloval si zprávy, ovšem zjistil, že na to není připravený – a pak ho napadlo, jestli je člověk vůbec kdy připravený na něco, co je obtížné anebo to bolí.

„A vezmem je k mýmu bratrovi na farmu,“ mluvila dál žena. „Nechcem, aby vyrostly v domnění, že se mlíko vyrábí v krabicích. Ta dnešní mládež je ale pěkně mimo, viďte.“

„To jo.“

„A vy máte děti?“

Cathal zakroutil hlavou. „Ne.“

„Řeknu vám, taky je to k něčemu dobrý. Aspoň vám nezlomí srdce.“

Myslel si, že nikdy nezmlkne, ona však zašátrala v tašce a vytáhla knihu, román Žena, která vrážela do dveří od Roddyho Doylea, a zakrátko se plně věnovala četbě.

Byl silnější provoz, než bývalo v tu hodinu, když už jste se vymotali z centra a mířili ven po N jedenáctce, běžné, sotva ale za sebou nechali odbočku na Bray a najeli na dálnici, cesta se uvolnila. Sledoval, jak se kolem míhají stromy, pole a v pozadí lesnaté kopce, kterých si všímal skoro denně, ovšem nikdy na žádný nevylezl. Odbočku na Wicklow-střed minuli dřív, než čekal, a dál na jih už uháněli v docela normálním čase.

Toho dne se nic moc nedělo. Na zastávce u hospody Jack White’s nastoupila těhotná žena a uvelebila se na uvolněném místě přes uličku. Tiše vdechoval její odér, dokud ho nenapadlo, že na světě musí být tisíce, ne-li stovky tisíc žen, co voní nachlup stejně.

2

Už to bylo něco přes rok, co se hnal po schodech z kanceláře ozlomkrk, jen aby se už viděl se Sabine – na rohu Merrion Square, kde se na skále skvěla Wildeova socha. Měla na sobě bílý kalhotový kostým a sandály, sluneční brýle a kolem krku šňůru pestrobarevných korálků. Zašli si do Národní galerie na Vermeera – lístky na výstavu koupila přes internet. Když si prohlíželi obrazy, stáli těsně vedle sebe a on čichal její parfém. Ačkoli ona Vermeerovy ženy obdivovala, jemu se většina z nich zdála líná: posedávaly, jako by čekaly na něco nebo na někoho, kdo asi nikdy nepřijde, nebo se okukovaly v zrcadle. I ta zdatná mlékařka mu připadala, že lije mléko jen tak z dlouhé chvíle, jako by neměla nic jiného nebo lepšího na práci.

„Bylas už někdy ve Wicklow?“

„Prohlídla jsem si Glendalough a Avondale,“ odpověděla. „A udělala jsem si výšlap do kopců. Máte tam moc hezkou krajinu.“

„Tak zas někdy přijeď a užij si ji,“ řekl Cathal, vzal si na ni telefon a dodal, že by si mohli třeba někdy večer po práci skočit na panáka.

Když byl koláč konečně v troubě, zadíval se na jejich prázdné skleničky, dolil je a pak se zeptal, jestli by se neměli vzít.

„Nevezmeme se?“

„Tak jsem to nemyslel,“ opáčil Cathal.

„A cos teda jako myslel?“

Její angličtina občas malounko zaskřípala.

3

„Jasně že jo.“

„Nic.“

4