Norbert Scheuer

Mutabor

přeložila Jitka Nešporová

Praha, 2024

Autorem ilustrací v této knize je Erasmus Scheuer.

Knihu finančně podpořily

Goethe-Institut

Česko-německý fond budoucnosti

Norbert Scheuer

Mutabor

Z německého originálu Mutabor, vydaného
nakladatelstvím C. H. Beck v Mnichově roku 2022,
přeložila Jitka Nešporová.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 10, 147 00 Praha 4,

v roce 2024 jako svou 688. publikaci

a 24. svazek edice Současná světová próza.

Redakce textu Michaela Škultéty.

Odborná konzultace Mgr. Jakub Čechvala, PhD.

Jazyková korektura Jarmila Slavíková.

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Lenka Vosičková.

Grafická úprava tištěné knihy Toman Design.

Návrh titulní strany obálky
a sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz
V českém jazyce elektronické vydání první.

© Norbert Scheuer 2022

Translation © Jitka Nešporová 2024

Illustrations © Erasmus Scheuer 2022

Czech edition © PROSTOR 2024

ISBN 978-80-7260-594-1

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

Pro Elviru

Třikrát sklonili oba čápi svůj dlouhý krk směrem ke slunci, které se právě objevilo za kopci. „Mutabor!“ zvolali a v okamžiku se proměnili opět v pána a sluhu. Z velké radosti nad darovanými životy si se smíchem i pláčem padli do náručí.

— Wilhelm Hauf, Příběh o kalifovi, který se stal čápem

Tácek 1

Štěstí a neštěstí – hrací automat u zdi vedle výčepního pultu nabízí obojí. Opilci do něj buší pěstí, až displej popraská a válce s výjevy kentaurů, nymf a ranních červánků, olympských bohů a duchů urftského kraje se roztříští na tisíce kousků.

V HOSTINCI U EVRA byla na stěně vedle hracího automatu, mezi fotografiemi zájmových spolků, připíchnutá i jedna fotka z polaroidu, na jejíž rubovou stranu kdosi tužkou připsal už nečitelná jména a slovo mutabor. Snímek zachycoval muže na koni; díky bílým spěnkám kůň vypadal, jako by měl podkolenky, a jeho černá srst se leskla, jako by právě zčerstva přiklusal. Nikdo nevěděl, co je to za jezdce; fotografie tam visela už v dobách, kdy hostinec u jezu vedli Arimondovi a Evros ještě žil na svém řeckém ostrůvku. Kůň s jezdcem stojí jako zkamenělý na holém poli. Je předjaří, doba, než se všechno zazelená; vpravo jsou vidět bílí čápi, jak se klátí na bažinatých březích přehrady, a dál vzadu u remízku jeden čáp vzlétá, tušíme, že další ho budou záhy následovat, ve vzdušných proudech roztáhnou svá velká křídla a budou stoupat stále výš, až zmizí v dálce. Jezdec, jehož tvář na fotografii někdo záměrně vyškrábal, aby ho nešlo poznat, vykopl třmeny; nohy tiskne k břichu koně jako žokej těsně před startem. Na sobě má nabírané rajtky, kostkovanou košili a kolem krku šátek. V jedné ruce drží otěže, druhou jako by opatrně přidržoval cosi zabaleného v gáze. Vzadu je k sedlu přivázaná stočená deka a bedýnka o velikosti krabice od bot.

Nikdo mi nedokázal říct, kdo je ten jezdec, natož kdy a proč a kdo ten snímek pořídil. Tapeta pod fotkou byla sněhobílá jako můj list papíru ještě před pár minutami.

Tácek 2

Když bohyně Athéna překvapí ve svém chrámu krásnou Medúzu s Poseidonem při milostných hrách, natolik se rozběsní, že dívku promění v netvora s hady místo vlasů, ostrými kančími tesáky, šupinatým krunýřem, planoucíma očima a vyplazeným jazykem. Kdo jí pohlédne do tváře, okamžitě zkamení.

ORLANDO, MOJE ŽELVA, je se mnou v kavárně v supermarketu přímo u nádraží v Kallu. Dívám se na staré chlapy, co se tu sesedli u stolu pod velkým nástěnným zrcadlem. Jsou to místní štamgasti a stejně jako dřív, před ničivou povodní, spolu klábosí a pošilhávají po každém, kdo se objeví u vchodu a vzbudí jejich zájem, přitom však nespouštějí z očí svá auta na parkovišti.

Pojišťovna jim zčásti kompenzovala staré vozy, které jim vzala velká voda. Vinu za tyto ztráty, za vysoké počty utonulých, zmařené existence, škody, zkrátka za zkázu města a celého urftského kraje, připisují jedině a pouze Casparymu a Raimundu Molitorovi, v tom jsou výjimečně všichni zajedno. O štamgastech a povodních ale budu vypravovat později, až budu jinde, možná v hostinci u Evra, na mámině matraci ve svém pokoji, u řeky nebo na Ravelsbergu, kde dřív stával můj záchranný sud na vodu. Už jsem dosáhla věku, kdy nepotřebuji opatrovníka a té tlusté ženské ze sociálky už se nemusím bát. Můžu si jít, kam chci, aspoň mi to tak řekl Ignaz, vedoucí sociálního úřadu. Chtěla bych pryč z tohoto kraje, vyrazit na svou první velkou cestu. Nejdřív ale sepíšu svůj příběh, než se vydám do dědečkovy Byzancie, abych spatřila jeho čápy a trajektem přeplula na řecký ostrov, kde se narodil Evros. Tam jsou prý antické mýty stále ještě živé a třeba tam potkám i silény hrající na flétnu, moudré kentaury a tančící najády, o nichž Evros píše na svých pivních táckách. Z každého domu na ostrově je výhled na staré olivové háje a zpěněné vlny moře – aspoň takhle si to všechno představuju.

PENÍZE NA CESTU jsem si vydělala prací u Evra a roznáškou novin, i moje milá teta Sophia mi dřív sem tam dávala něco na přilepšenou. To je teď pryč. U Evra v hostinci pomáhám pořád dál, nahoře stelu postele, uklízím koupelny a vysávám. Evros má na starosti jen tu práci, kterou zvládne zastat svými dvěma palci. O zbylé prsty přišel naráz u lisu na železo ve Schließmaaru. Z invalidního důchodu koupil před několika lety od Arimondů jejich hostinec u jezu. Evros je podsaditý, má kulaté břicho, přes které mu pne košile. Líbí se mi jeho šle, připnuté stříbrnými klipy k pasu kalhot. Jeho obličej připomíná míč na rugby nebo velkou olivu, pár šedivých vlasů a uši fauna s otylými lalůčky a dírkami, ve kterých kdysi visely náušnice; k narůžovělým rtům patří mazaný úsměv. Většinou bývá špatně oholený a škrábe si palcem po strništi. Oči s dlouhými řasami mu zeleně jiskří. Má pořád dobrou náladu, i když celou noc stojí u pípy a poslouchá opilecké řeči. Tvrdí, že život je jako prázdná láhev, která má taky smysl jenom tehdy, když se do ní něco nalije, cokoli, jen aby tě to obšťastnilo. V šuplíku za výčepním pultem ukrývá Evros svůj poklad; pokud vím, ukázal ho jenom mně: malou flétnu z rákosu, na kterou prý hrál Pan a mohl se tak rukama dotýkat své Syrinx a líbat ji po dobu, co trvaly jeho písně. A pochopitelně tam ukrývá i svoji cennou sbírku pivních tácků. Zachycují střípky myšlenek k řeckým mýtům či verše antických básníků a básnířky Sapfó; před více než dvěma tisíci lety, jak mě Evros ujišťoval, byla krátce kněžkou na jeho ostrově.

Na mém nejoblíbenějším tácku je napsáno:

Jedni říkají armáda jezdců,

druzí jeden z pěšáků

a další zas jedna z lodí

že prý je na černé zemi to nejkrásnější –

já však říkám: cokoli, co má ten či onen rád.

V našem kraji taková pěkná poezie není, žádní bohové, hrdinové a héróové, jenom lidé, jako staří štamgasti z kavárny, Vincentini, Sophia a Caspary, ani lásku tu nenacházím, co mě opustil Paul Arimond. Ale třeba je někde ve světě někdo, koho bych mohla milovat stejně jako Paula. Pověděla jsem Evrovi, že bych chtěla brzy odejít, aby si začal hledat někoho jiného, kdo mu v hostinci pomůže. Evros nejdřív mlčel a potom utrousil, jestli člověk opravdu musí objet celý svět, aby nakonec stejně zjistil, že nebe je všude modré – i tak mi ale svými slovy dodal odvahu, možná je nebe nad Egejským mořem ještě o něco modřejší, usmíval se a vyprávěl mi o Sapfó, o své kněžce básnířce, o její věštbě a o ostrově uprostřed oslňujících vln, které se lámou na bílé pláži, jak se předtím každá z nich hučivě řítí a vyklene se, aby nakonec zmizela v písku jako nabublaná pěna.

Protože Evros nemá kromě palců žádné prsty, a tužku by tudíž držel jen obtížně, tiskne své myšlenky na tácky písmeno po písmenku pomocí rolovacího razítka. Dělá to večer, když stojí za pultem a už není takový provoz; pár řádků mu většinou zabere několik hodin.

KDYŽ JSEM S PRACÍ u Evra hotova, jdu do supermarketu, v kavárně popíjím kávu a čtu si knížky, které mi dala Sophia, anebo poslouchám štamgasty. Zasvěceně debatují o digitálních displejích na palubních deskách svých aut, sériově vyráběných navigacích, které neumějí ovládat, pochvalují si design luxusního interiérového vybavení, pohodlná velurová sedadla a integrovaná, elektricky nastavitelná postranní zrcátka i opěrky hlavy, hovoří o kvalitě a barvě svých modelů a také o laku, což pokaždé vede k vášnivým diskusím. Na přehradě už dokončili opravy hráze, brzy do ní zase napustí vodu. Do kavárny teď vcházejí Vincentini, Striegl a dělníci ze stavby, kteří se na opravách podíleli a jsou ubytovaní u Evra. Orlando se schovává v kapse mého kabátu. Želva se zavrtává a schovává při každé příležitosti od první chvíle, co ji mám; určitě chce mít klid, a ten líp najde ve tmě. Patřila bývalému vojákovi, který si ji přivezl z Afghánistánu a jednu dobu pravidelně chodíval do kavárny; nakonec znenadání před zraky všech zmizel z parkoviště, nikdo už ho víckrát nespatřil. Orlando ovšem seděla sama na lavičce a okusovala list salátu. Od té doby ji mám já. Ze všeho nejradši si vyhrabává díry u nás na dvoře, vsouká se do své jeskyňky a zmizí v ní. Vím, že ji trápím pokaždé, když ji zase vytáhnu na denní světlo, ale potřebuju její společnost, abych mohla psát svůj příběh. Slíbila jsem jí, že ji brzy vezmu s sebou na svou velkou cestu a vrátím jí svobodu na Evrově ostrově, protože tam, jak Evros tvrdí, žije spousta želv a Orlando si tam může vyhrabat děr, kolik bude chtít.

Tácek 3

Graie jsou sestry Gorgon, jmenují se Pemfrédó, Enyó a Deinó. Jsou dcerami hrůzné bohyně moří Kétó a přišly na svět už jako stařeny. Mají jen jedno oko a jeden zub, který si v případě potřeby půjčují, přebývají v jeskyni na úpatí hory Atlas, kde nesvítí ani slunce, ani měsíc.

JEŠTĚ DONEDÁVNA jsem brzy zrána roznášela noviny; dědeček mě brával s sebou už jako malou holku, když tenkrát nosil noviny od domu k domu on. Později jsem se toho ujala sama; jakmile jsem měla noviny roznesené, pustila jsem se do práce v hostinci a odpoledne jsem navštěvovala tetu Sophii, které jsem pomáhala při úklidu a údržbě jejího velkého domu. Vlastně to žádná moje teta nebyla – jenom jsem jí tak říkala. Byla to pravnučka někdejšího ředitele dolů, pravá dáma. Než odešla do penze, učila na gymnáziu, kde byla nějakou dobu její žačkou i moje máma. Sophia dřív bydlela na Stiftsbergu v ředitelské vile, kterou koupil její pradědeček, když všechny doly tady v kraji zavřeli. Jejího syna Raimunda, zástupce ředitele spořitelny, nemůžu vystát, a pak je tu ještě její dávno zesnulý muž Eugen – to je ale složitý příběh. Sophia mi pořád opakovala, jak je to pěkné, vypsat se z věcí, kterými se člověk zaobírá; nikdo mu do toho nepovídá ani se nesměje tomu, co si myslí. Člověk může být sám sebou, a přitom mu naslouchá celé lidstvo. Příběhy se osvědčují jako trasy a tajné mapy v hlavě, jsou to záznamy celé sítě komunikací, jaké se snaží pořizovat geografové při popisu krajiny a lékaři při popisu našeho mozku. Sophia tvrdila, že přece musí být neskonale zajímavé vytvořit si takovou mapu sebe sama a procházet si ji, i kdyby byla zprvu zmatená, až by člověk bloudil a měl strach, že se snad nikdy nedostane do cíle. Třeba bych se tímto způsobem mohla dozvědět i něco o svém původu, a to je přece, ujišťovala mě, to nejcennější, co bych si mohla přát. Jak ráda bych doopravdy měla stejně chytrou a milou tetu, jako je Sophia, ale já nemám ani opravdové rodiče. Ve škole jsem se toho moc nenaučila, ani psát jsem neuměla správně, než mě to Sophia se značným úsilím naučila. Všechny třídy od 1.C po 8.C na základní škole v Kallu jsem seděla v poslední lavici, chytala lelky a sešity jsem měla samou čmáranici a kaňku, pozorovala jsem, jak zvláštní věci se z těch kaněk tvoří; obrátila jsem pero a malovala špičatým opačným koncem tenké čáry, z nichž v jednu chvíli začaly vyvstávat obrazy, najednou tu zkrátka byly, aniž bych se musela zabývat namáhavou skutečností slov. Sophia mi slíbila proměnit mé obrázky v příběhy, aby je pochopili i ostatní. Všechno jsem tedy ze svých sešitů pečlivě opsala a snažila se to dát co možná do správného pořadí, ale mnohokrát jsem sama luštila, co jsem tak asi svými kresbami mohla mít na mysli. Dřív jsem sešity nechávala nedbale povalovat všude možně, a tak jsem je nejdřív musela všechny najít. Některé jsem díkybohu ještě před velkou povodní našla v sudu, jiné v koňském přívěsu, další pod jezem a u Evra v šuplíku za výčepním pultem; pár se jich ocitlo v popelnici ve sklepě našeho dřívějšího domu, kam je určitě vyhodila Graia.

A tak teď sedím nad svými znovuobjevenými sešity jako badatelka, která se snaží rozluštit dlouho ztracené rukopisy.

Tácek 4

Inkoustové kaňky dělají záhadné obrazce; řeka, která mizí v zemi, devětkrát obtéká Hádés, říši mrtvých. Nazývá se Styx a Charón po ní na lodi navždy převáží mrtvé do podsvětí. Někdy někde voda opět pronikne na povrch a nespočet zurčících pramenů napájí přítoky Urftu.

NA ČÍNSKÉ KOMODĚ z lakovaného bambusu jsou vystavené fotografie Sophiina pradědečka, otce a její svatební fotka. Na dalším snímku pózuje její muž, Eugen, hrdě vedle koně, kterého tenkrát zrovna koupil. Na stěnách její pracovny visí kresby tuší, vytečkovaná mračna nad vzdálenými horami, v popředí siluety stromů a keřů. Všude v domě jsou knihy, Nina ještě nikdy tolik knih neviděla. Stará dáma žije již dlouhé roky v ústraní. Táhne jí na sedmdesát, je malá, drobná, má nakrátko ostříhané bílé vlasy a zvědavé oči; nápadně působí její pestře vyšívané hedvábné šaty. Sophia dřív vyučovala na městském gymnáziu dějepis a filozofii. Teď se zabývá čínskou literaturou a neustále si píše poznámky, aby nezapomněla nic z nových znalostí. Čas od času od textů vzhlédne, zadívá se ze zimní zahrady do údolí Urftu a připadá si, jako by se vznášela nad lužními loukami a luhy. Pak dívence vypráví o čínské provincii, kterou procestoval její muž Eugen Molitor a ve které se z kokonu bource morušového získávají vlákna, z nichž se tkají látky na šaty, jež tak často nosí. Eugen jí je vozil ze služebních cest, poznamená a líčí, jak moc svého muže milovala a jak byla otřesena, když se dozvěděla, že zůstal pohřben pod štěrkem a bahnem v odlehlém horském průsmyku na vzdáleném severovýchodě Číny. Sophia tehdy čekala Raimunda, své jediné dítě. V následujících letech se o ni ucházelo několik mužů, ale podruhé už se nevdala. Nina Sophiinu vyprávění naslouchá zprvu pozorně, pořád se ale snaží svést hovor do doby, jež je pro ni tak temná, o níž jí dosud nikdo vyprávět nechtěl. Teta se tomu ale šikovně vyhne; Nina v jednu chvíli usne, jednak proto, že už brzy ráno roznášela noviny a je hrozně unavená, jednak proto, že témata, na nichž Sophia lpí, ji nezajímají. Sophia pozoruje dívku, která usnula s želvou na břiše. Připomíná jí její bývalou žákyni Ruth; má stejně tmavé, kadeřavé vlasy jako v šestnácti letech Ruth, úplně stejně dlouhé řasy, a když nad něčím usilovně přemýšlí, krabatí čelo zrovna jako ona. Tu želvu s sebou děvče nosí úplně všude, tvrdí dokonce, že s ní dovede mluvit. Sophia dohledala v encyklopedii, že se jedná o druh testudo horsfieldi s oválným, takřka kruhovitým krunýřem žlutého až hnědého a olivového zbarvení s tmavými skvrnami. Žije u Kaspického moře, na východě Íránu a na severu Afghánistánu. Obývá kamenité a pusté oblasti. Ve velmi horkém období setrvávají jedinci i celé měsíce ve svých norách. Sophia nechá otevřenou encyklopedii ležet na stole, aby si Nina příslušnou pasáž mohla sama přečíst. Udivuje ji dychtivost, s jakou děvče teprve nedávno začalo číst knihy, doslova je hltá. Nina se s nevídanou chutí vrhá na všechno, co jí dá nebo co kde sama najde; příběhy si osobitě přivlastňuje – svět, jímž je pak děvče obklopeno, tvoří ustavičné proměny mýtů a historek, které se v jejích myšlenkách stávají skutečností. V jejím životě se vynořují obyvatelé Olympu, polobozi, milující a milované ženy a skutečně existují; stali se obyvateli urftského kraje a setkávají se s ní den co den, všude.

Sophia Nině zlehka zvedne nohy na pohovku a hlavu jí uloží na polštář, chvilku ji laskavě pozoruje, než odejde do kuchyně uvařit si čaj. Všimla si mateřského znaménka, ale nechce té myšlence poskytnout prostor, nechce si tuto minulost připomínat. Usrkává čaj z šálku a přepadne ji mírná závrať, když se vrací ke spící dívce, ta maličká možná sní o Paulovi, do něhož se zamilovala. Sophia si v poslední době nepřipadá tak vitální jako dřív; čím víc pociťuje svůj věk, tím víc těžkne to, co se jí po nocích vkrádá do snů, z nichž se budí celá propocená.

Tácek 5

Gravírování v pravém horním rohu ovládacího panelu umělecky ztvárňuje hlavu Persea. Zlaté jehlice se dotýkají Zoe, tělem jí projede elektrizující proud, jenž ji promění, stane se možná lítou Erínyí, zrozenou bohyní Gaiou, možná mstitelkou Tisifoné se psí hlavou a netopýřími křídly.