Petr Čichoň

Idu ten rybnik přikryt peřinu

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2025 jako svou 718. publikaci

a 7. svazek edice Současná česká próza.

Odpovědný redaktor Radovan Beneš.

Redakce textu Miroslava Slámová.

Jazyková korektura Jarmila Slavíková.

Revize polských dialogů Kamil Czaiński.

Grafická úprava Toman Design.

Návrh titulní strany obálky

a sazba Adam Lederer (ProAL).

Na obálce použita reprodukce obrazu Haldy od Jana Zrzavého

ze sbírek Krajské galerie výtvarného umění ve Zlíně.

Na záložce knihy použita fotografie Petra Čichoně od Jana Horáčka.

Vytiskla tiskárna PBtisk, a. s., Příbram.

Vydání první. Stran 224.

© Petr Čichoň 2025

© PROSTOR 2025

Jan Zrzavý © Národní galerie v Praze 2025

Reprodukce na obálce © Krajská galerie výtvarného umění

ve Zlíně 2025

ISBN 978-80-7260-624-5

Věnováno Bohdanovi a Miroslavě Slámovým

Morituri te salutant – Jdoucí na smrt tě zdraví

I.

Trochu poprchava, tak pravim, pudem. Johan pokyva hlavu a už ide se mnu do mojeho domka. My mame vedle seba take dva male haviřske domky, su od sebe rozdělene enem malu mezeru a zahrada je společna. Uprostřed te malučke zahrady je rybnik. Johan se ho zrobil podle planku z časopisu Zenova zahrada. Nad tym rybnikem je vysoka skala, na keru lita uplně nova lanovka. Kvuli virovi ale nelita, dokonce i kabiny stahli z teho lana. Budu do nich robit plexiskla, všecko kvuli temu virovi. Dokonce i landecky park zavřeli, zrobili tam, jak je napisane nad vstupem, hornicke muzeum, ale fčil je všecko zavřene. I my sme zavřeni, tak ideme pomalu do moji kuchyně. Johan pušťa americke zpravy. Tuž se tež sednu a divame se, že v tym Ňujorku to vypada jak na hřbitově. A prezident o tym mluvi, že se nema nikdo bat, ale tam je uplna hruza! Plno mrtvych ludži a kdosi k temu hraje fajně na varhany. Jakysi kostel svateho Patrika otevřeny a na varhany kdosi fajně hraje jak ten synek z našeho kostela, tak povědam: „Johan, posluchaj, v tym Ňujorku hraje kdosi na varhany jak ten naš synek!“

„Truda, kery synek?“

„No ten, co studuje tu hamu.“

„Jaku hamu?“

„Temu se tak pověda, ham, akademija pro muzikanty.“

„Ham?“

„Ja, ham!“

Johan se zamysli a zopta se: „Ty, Truda, nemaš hlad?“

„Ni,“ odpovědam temu Johanovi zabořenemu v křesle. To ja sem se sednula na divan, spiš sem se tak lehnula. Na tym divaně se neda vubec sedět, hned se na nim dycky obulim. My haviřky na to polehavani moc nejsme. I fčil, co už u pasa nerobim, se enem tak sednu. Ležet, to ni! Ja, už sem se uplně na tym divaně obulila. Nejhorši na tom je, že mame oba na pysčiskach hadry, to je tedy pohled. Nemožu se na teho Johana už divat, tak se otočim k televizi, a dyž se na ňu pořadně zahledim, v tym odraze zahlidnu samu sebe a uplně se zleknu, bo mam tež tu hadru na nose. Postavim se a řeknu: „Přece nebudem u televize sedět s hadrama?“

Johan se ani nehne, furt sedi v klidu v tym křesle a naraz na mě vyjede: „Nesi schopna dodržovat ty dva metry, tak je musime nosit!“

V tym ma pravdu. Zapominam, že sem blizko u teho mojeho Johana, jak by tu žadny vir nebyl, ale co mam robit, dyž se ho potřebuju dotknut? To je potym těžke se k němu nepřibližovat. Tak se zamyslim a napadne mě vynikajici napad.

„Johan, vezmi se meter a budeš ten naš rozestup měřit! Furt lepši než se udusit s hadru, přes keru se neda ani nadechnut.“

Johan chce cosik povědět, ale vtym mi praskne gumka na te hadře, ja te roušce povědam hadra. Chcu se zasmat, ale do smichu mi moc neni, a navic se s tu hadru na pusině blbě směje.

„To maš tu činsku, ty praskaju. Vypustili vira a eště k temu zrobili špatně roušky,“ pověda mi Johan, jak by to bylo normalni, že ty činske hadry praskaju. Ma z teho taky pocit vitězstvi, že mi to tak řeknul a že jemu ta gumka nepraskla. Sotva se to pomyslim, Johanovi ta gumka na hadře tež praskne, ale kdyby normalně. Ta haderka leti až ku mně a spadne mi přimo na teplaky. No, přimo tam, jak se řika, na klin. To mi eště schazalo, takhle se znemožnit. Ale Johan se ani nezasměje a ja s přehledem beru tu haderku s prasklu gumku ze svojiho klina a hažu mu ju zpatky na stul. Z kapsy se vytahnu dezinfekciju, postřikam se ruky a pravim nasmoleně: „Kdovi, kdo teho vira vypustil?“

Dyž mi Johan neodpověda, divam se na tu haderku na kraju stola. Zvednu se z divana a idu takym oblukem kolem Johana až ku kuchyňske lince a vytahuju dvě nove haderky, ale ty su ine než ty bilomodre z Činy. Take černe a s fajnym napisem PRAJZKA. Kupila sem je v trafice, než ju zavřeli. Idu ku stolu a pokladam tu jednu haderku na kraj, ale ta prajzka rouška mi spadne pod stul. Všecky haderky padaju, pomyslim se a oba se s Johanem divame, jak ta prajzka rouška leži na zemi. Vratim se zpatky zhruba o ty dva metry dozadu a pravim: „Zvedni se to!“

A Johan vstava z křesla, pomalu zveda tu pomalovanu haderku s fajnym napisem PRAJZKA a odpověda mi na moju zasadni otazku, kdo teho vira vypustil.

„Trump to povědal jasně. Činsky vir!“

„Johan, to se čita Tramp, ni Trump, dyť sem ti to už mockrat povědala!“

„Viš, co, povědaj mu tež Trump, to je přece fajnějši.“

„Co mam s tebu robit, Johan! Dobre, budem mu tak povědat, Trump!“

Usměju se temu a ty činske haderky s prasklyma gumkama hažu do koša. Ve dřezu se umyju ruky a Johan mezitym vytahuje z kuchyňske linky skladaci meter. Rozloži ho a položi ten meter na zem od sebe až ku mojim noham.

„Přesně dva metry!“ povi duležitě, nadechne se bez haderky a prohlasi: „Tu hadru se už doma nikdy nevezmem, Truda!“

Pokyvam spokojeně hlavu a pravim, aby se neřeklo, že mame vyhrane: „To su problemy! A kdovi, kdy skonči?“

Divame se oba na ten roztahnuty meter na zemi, jak bysme temu metrovi nevěřili, že dobře měři. Chcu přerušit tu jakusi neduvěru a pravim: „Johan, idem ven, tam nemusime s tyma hadrama přes pysčisko sedět a ani nic měřit.“

„Dobry napad, Trump by to nevyřešil lepši!“

„Trump!“

Vylizame s Johanem na zahradu, musime dycky trochu ohnut hlavu, abysme prošli nizkymi futrami. Su to take nizke haviřske dveře. Hned zamiřime k temu rybniku a sedneme se na lavku. Mame tam dvě ty lavky, proti sobě su postavene a my se sedneme každy na svoju, kvuli temu virovi. Až teď zjišťuju, že Johan drži v ruce červenu kšiltovku. Už se ju nasazuje na hlavu. Johan se mysli, že vypada jak americky prezident, ale vypada v ni spiš jak jakysi maly synek. Nemožu se pomoct a musim se temu zasmat. Johan to naštěsti nezpozoroval, bo ma hlavu zdvihnutu až kajsik do nebe.

Zvednu tež hlavu a vidim lano. Taky klid nad rybnikem. To by měla byt dobra zprava, ale neni, bo sme všeci zavřeni. Nevime ani, kaj ta Čina je, ale jejich vira tu mame. Sedime u vody a sme potichu. Už sem se myslela, že nebudu mluvit, ale naraz vyletim: „Věter nam ty prazdne kabiny zhodi na hlavu! To pak maš jedno, estli maš vira nebo ni!“

Chvilu sem potichu a pak zas vyletim: „Už mě nebavi sedět od tebe dva metry! A nemožem se ani napit z jedneho lahvača!“

„Se napij sama! K temu mě nepotřebuješ,“ odpověda mi tak škaredě Johan, že se vezmu pivo do ruk a pravim mu: „Potřebuju byt s tebu, ni pit enem sama!“

Napiju se a sleduju, co na to řekne. Ale Johan vubec nevi, co sem tym myslela, enem se diva na moje ruky, pak se usměje a pravi: „Truda, ja ti nerozumim.“ A sotva to povi, naraz je mi jasne, že je všecko v pořadku. Ja, moje ruky! Na šachtě sem třidila uhli a ruky sem se tam tak zamarašila, že je už nemožu nikdy umyt. Ale dyž v nich držim pivo, tak ty ruky mam zas fajne. Johan to vi a usměje se eště vic, ale tak enem potichu, tak enem slevačsky.

Divam se na něho, jak by se mu cosik stalo, bo nalada neni moc dobra. Nakonec se tež pokusim smat, ale moc se mi to nedaři. Johan se směje fajněji než ja, aspoň mi to tak připada. Ja se enem tak usmivam, dyž sem spokojena.

Johan se zvedne z lavky. Ide k rybniku a jedno se tež vytahuje. Mi se libi, jak se dycky klekne k vodě, jak by se chtěl modlit, ale misto teho se vytahne pivo. Co se mi nelibi, je ten vir. Z te dalky přiletěl až na Landek a my se z teho možeme všeci posmolit. Někeři se neboja, ale myslim se, že se pletu jak šlak. Ten vir je tak malučky, že neni ani vidět, a lita neuvěřitelnu rychlosťu až kajsik z te hrozne dalky. To ti neni žadna sranda. Tak se zoptam: „Johan, bojiš se teho vira?“

„Nebojim se ho zas tak moc, bo Trump se ho tež neboji,“ odpovi mi tim nejhoršim možnym zpusobem. S Trumpem mi leze na nervy už dluho. Pověda mu tak, jak se to piše: Trump, ni Tramp. Pro něho je to Trump!

„On se neboji, tak ja ho napodobuju, ale enem trochu, bo nesem žadny prezident, ale slevač. Tež sem ale teho dost zažil a měl sem štěsti jak šlak!“

Tak v tym ma Johan pravdu. Muj chlop byl tež slevač, ale je už davno mrtvy. Žhava struska se na ňho vysypala. No, co se da robit, ale Johan je tež vdovec, a tak sme spolu. Dluho už tu tak sedime a popijame piva. S Johanem to neni tak špatne, dyby enem nepovědal temu Trampovi Trump!

„Prozatim to nelita,“ pověda ten Johan, tež zas zdvihnu hlavu a pravim: „Ty dvumetrove odstupy se nedaju v tych kabinach robit. Tak to vypnuli a přemyšlaju, jak do tych kabin plexiskla strčit.“

„Aspoň k něčemu je ten vir dobry,“ pravi mi Johan a skloni hlavu až k rybniku, taky dluhy pomaly pohyb. Mam pocit, že se mu při tym pohybu musela i trochu hlava zatočit, ale jak uvidi v te vodě piva, otřepe se a chce se hned jedno vytahnut. Už do te vody strka ruku a naraz se na hladině objevi kabina. Hned zdvihnu hlavu a pravim: „Ja tym litat nebudu, ja bych byla hned posmolena! Divaj se!“

Johan vytahne prazdnu ruku z vody a vykřikne: „Jušiš! To snad neni ani možne!“

„To ja, a fčil se tu nemožem ani sednut, všeci nas zas pozoruju, dyť to ma byt zastavene, dyž je všude vir?“ pravim temu Johanovi, ale on je naraz spokojeny a pověda mi: „Oni se na nas divaju, jak se tu mame fajně,“ ohne se k te vodě, namača do ni ruku a vytahne to svoje pivo takym švihem, až mu malem lahvač vylitně až kajsik do nebe k te lanovkove kabině. Ten jeho pohyb vypada jak jakysi pozdrav, bo z te kabiny na něho začnu mavat jacysi ludže. Tak jim Johan tež zamava s tym pivem v ruce a pravi: „Lanovku pustili, ale hospody zavřeli!“

„Ani do holiča se nemožu zajšč. Hlavu už mam fest škaredu. Zavolam Jarmile, estli střiha,“ řeknu Johanovi, ale on se na mě ani nepodiva a zahlida furt na tu kabinu.

„Myslel sem se, že je pedikerka? Herbert mi to povědal.“

„K temu i hlavy robi,“ poučim Johana, bo Jarmila je jedna z nejlepšich holiček, jakych znam, a jeji tata temu nemože rozumět.

„Jušiš!“ řekne Johan a sedne se na lavku, sunda se z hlavy červenu kšiltovku a zas kleka k rybniku. Lovi ruku ve vodě a za chvilu vytahne vychlazeneho lahvača.

„Chceš tež jedno?“

„Ni, nemam chuť na pivo.“

„Vytahnu ti pivo raz dva, to mam nacvičene uplně perfektně.“

„No, to ja vim, Johan, to umiš dobře, ale venku zas poprchava, divaj!“

Johan se nasadi červenu kšiltovku a ani se na zataženu oblohu nepodiva. Tak teho Johana enem tak pozoruju, a dyž dluho nic neřekne, sama pro sebe se povim: „Ja, poprchava, ale mi to nevadi, trochu zima ale je.“

„Mi to nevadi, ja sem cely život u vysokych pecu stal, mi je horko už furt.“ No to znam tu větu, tu on furt opakuje.

„Dobre, Johan, chvilu tu vydržime. Maruška za chvilu přijede s tym malym.“

„Se na ně těšim jak šlak! Z te Prahy přijedu,“ povi mi Johan a projde se kolem rybnika, občas se podiva do vody a sedne se zas na svoju lavku.

„Ja mam tu hlavu fakt hroznu, zoptam se Marušky, estli Jarmila robi ty hlavy. Ony se furt volaju!“

„Truda, tež sem to zaregistroval, že se volaju i přes takovu dalku. Jeji tata mi to povědal.“

„A robi ten Herbert?“

„Furt na koksu!“

„Robi furt?“

„Ja, i v tym věku.“

„Představ se!“ Podivim se temu, bo Herbert je stejně stary jak Johan. Už se myslim, že to Johanovi nebude vadit, že chcu jit do holiča a naraz pověda:

„Tuž ja tu litam s metrem a měřim vzdalenosti a ty chceš za Jarmilu? Dyť je to zakazane, kajsik fčil chodit!“

„Ten tvuj Trump tež chodi mezi ludži, jak by se nechumelilo. A bez te hadry! Mi hadra nevadi, dam se ju přes pusinu a pujdu se zrobit hlavu.“

„Jušiš! Na Trumpa mi nešahej! On vi, co robi.“

„To ja vim tež!“ teměř zakřičim, bo mě už fakt smoli, mu snad vubec nevadi, že mam tak fest škarede vlasy.

„Co viš?“ zopta se Johan, ale ja se už z teho rozčileni postavim a tež se idu projit kolem rybnika.

„Že nemožu se škaredu hlavu chodit!“ prohlasim rezolatně, bo to přece každy musi vidět, co mam na hlavě za škarede vlasy.

„Truda, nemožeš se srovnavat s Trumpem, on ma pravdu, že to neni tak nebezpečne ten vir, i když bordel robi pořadny! Kdovi čim ho nastřikali, aby to nedostal?“ řekne tak jaksi smiřlivě, ale ja se nedam a pravim mu:

„Nic na teho vira nemaju. Je až z Činy jak tvoje karasi.“

„To maš pravdu. Činsky vir! Naraz ti je Trump dobry, dyž potřebuješ do holiča,“ pravi mi a ja dojdu zpatky ke svoji lavičce. Dyž se nasmoleně sednu, oba sme na chvilu potichu, ale Johan to nevydrži a zas mi řekne:

„Nechoď k te Jarmile, ona je střelena, kdovi, co fčil robi?“ pravi Johan, jak by mě chtěl prosit, to mě trochu zarazi a už mu chcu řeknut, že k te Jarmile nepudu, ale naraz ze mě cosik vyleti: „Ona je odvažna jak Trump!“

Johan povyskoči z lavičky a zakřiči: „Jušiš!“ Chvilu stoji a zas se sedne, ma ty oči upřene na vodu, jak by mu měly každu chvilu vypadnut, pak se na mě podiva a na jeden zatah vypije zbytek lahvača. Otře se pěnu ze rtu.

„Truda, nic se nesmi s napodobovanim Trumpa přehaňat!“

„No, a ty to přehaňaš fest! Nosiš i jeho čapku a k temu se bojiš teho vira!“ povědam a Johan se zas vypruži z te lavky, vytahne z galat meter a začne chodit kolem teho našeho rybnika, jak by se zhlupnul.

„Sem slevač! Žadneho vira se nebojim! Trump tež ni!“

„Dobre, nejdu za Jarmilu! Chvilu to s tyma hroznyma vlasama vydržim. I Polaci se boja, hlidaju hranice. Fčil se nemože přes ně přejet, tak ja tež zostanu doma,“ řeknu, abych už měla klid, ale Johana to překvapivě neuklidnilo.

„Trump by postavil na polskych hranicach zeď.“

„No, a ja bych synka už nikdy neviděla? Trumpa nemam rada!“

„Truda, až vyřeši teho vira, změniš na něho nazor!“

„No, uvidime! Viš co, Johan?“

Johan se zamysli a po chvilce pověda „No, tak to nevim.“

„Hannes mi volal, že přijede dneska po robotě z Polska. Přijede i s malu Anku. Přes hranice ho nakonec pušťa, ale zpatky pry to bude možna problem, ale on to ma vymyšlene.“

Johan se pousměje, bo ma mojeho synka rad, a pravi: „Hannes je chytry jak šlak!“

Tež se na Johana pousměju a zoptam se ho: „Johan, maš hlad, du se cosik vzat?“

„Ni, pivo mi stači, du se k sobě pustit televizu.“

„Dobre, Johan, idem!“

Oba se zvedame z laviček. Johan se do monterek strči meter, a než ho schova do kapsy, zlostně s nim zamava. Zastrči meter a kleka k rybniku, vyhrne rukav a strči ruku až po loket do vody. Rybka mu propluje kolem ruky a tak trochu se te jeho slevačske ruky dotkne, jak by ho chtěla pozdravit. Johan se na tu rybku fajně usměje a vytahne lahvača. Vyšvihne se z pokleku jak mlady synek, až ho to sameho překvapi, a uznale pokyva hlavu. Podiva se na moje dveře, jak by tam chtěl cosik vidět, tež se tam podivam, ale ve svojich dveřach nic nevidim. Johan na mě potichu kyvne, jako že už tedy idem. Tež se podivam na ty jeho uplně stejne dveře jeho domku, ale na druhe straně zahrady. Oba se na sebe eště raz usmějem a idem. Tentokrat se mi usměv podařil lepši než Johanovi, bo mu ta hrozna trumpovska kšiltovka sjela srandovně z hlavy a ja se temu upřimně zasmala. Pry Trump?

Johan, už ho vidim, jak vchaza do teho svojeho domka. Vezme se papuče, kere se zrobil ze starych pracovnich butek, a hned vali do kuchyně. To by mě zajimalo, co zrobi s tym mojim skladacim metrem, enem aby ho kajsik neschoval a ja budu bez metra? Ale už nic měřit nebudem! Johan se da eště par piv a on ten meter kajsik ztrati! No, třeba se sedne do křesla a pusti se enhael nebo americku politiku. Anglicky neumi, tak to furt přepina na česke zpravy, a tak se z teho potom zrobi ty svoje představy o tym, jak to s tu pandemiju je. Většinu ale usne a ja se pudu tež lehnut, bo sem unavena jak šlak.

Na chvilku se eště sednu do kuchyně a přemyšlam se tak babsky, jak se vlastně s Johanem mame fajně. Bylo by dobre, dyby sme se tež aspoň raz za čas k sobě lehnuli do lužek. Možna, že by se to Johanovi libilo? Kdo vi, možna že k temu eště bude přiležitost? Něco mi pověda, že ta přiležitost přide. Otazku je, estli to bude dobre, bo se mi to všecko vubec nelibi. Chvilu sedim u stola, napiju se z hrnka a idu se postavit k oknu. Hladina rybnika se fajně třpyti. To musi ty rybky přece rušit, take měsični světlo. Ale take ryby asi nic moc nevidi. Ja už skoro nic nevidim, bo sem unavena, tak idu do ložnice. Sevleču se, ze skřině vytahnu nočni košulu a podivam se do zrcadla na vnitřnich dveřach skřině. Tak to sem robit neměla, bo mam tu fest škaredu hlavu. Tak hrozny učes nema ani Trump!

Rano sem se vzbudila s myšlenku, že mam hrozne vlasy. To mi eště schazalo, trapit se kvuli vlasum. Ale baba je babu do posledni chvile, to už vim davno. Enem Johan to nevi a zakazuje mi nechat zrobit se hlavu. Je mi jasne, že ma pravdu, že Jarmila žadne bezpečnostni opatřeni robit nebude, ale enem ona jedina eště střiha. Ten Johan, ten by zaslužil, tak mě trapit! Mu to je opravdu jedno, že mam škaredu hlavu! Jak mu to može byt jedno? Temu fakt nerozumim, řeknu se a idu do ložnice se obliknut. Otevřu skřiň, ale opatrně, davam pozur, abych se do zrcadla zas nepodivala. Oblikam se a poslepu ty hadry na sobě pospravuju. Teplaky se vytahnu tak akorat, abych je neměla vytahane jak Johan ty svoje slevačske galaty na širach. Čtyři pruhy Adidas se tež zkontroluju, estli ich mam rovne, hodim na sebe sveter a už sem hotova. Bez zrcadla je všecko rychlejši.

Dneska sem cely den vařila, ale za Johanem sem nešla, aby se uvědomil, že mam hroznu hlavu a že mě to trapi. Projdu kuchyňu, ani se na kredenc nepodivam, bo mě zajima, co je s Johanem, dneska sem ho fakt neviděla. Za chvilu sem na zahradě. Venku je zima, ale ja přes zahradu enem proletim, nesem jak Johan, kery se hned ide na ryby podivat. Mě ryby zas tak moc nezajimaju. Ja, libi se mi na ně divat, ale nepřehaňam to. Mam ine starosti, a to je moja nemožna hlava, jaksi se to určitě vyvrbi a ja se k te Jarmile dostanu.

Už oteviram dveře do Johanova domka, vlezu na chodbu a přimo do kuchyně. Tuž hned jak vlezu do te kuchyně, tak zostanu stat ve dveřach, bo mě Johan překvapil. On sedi ve svojim křesle, drži v ruce ovladač na televizu a diva se z okna, jak zapada slunko. Ale jak! On ma ty oči uplně upřene na to slunko, jak v jakemsi filmu. Podezřivam ho, že se nediva enem na americku politiku a na enhael, ale že i na ty kovbojky, jak se ti indiani tež tak upřeně divaju na to slunko. Se mnu se na žadny film nechce divat a sam se možna diva? Ni, pochybuju o tym, že by se Johan na jakesi filmy dival. Jak se cely život dival do ohňa ve vysokych pecach, tak mu možna ten oheň schaza, tak se aspoň diva, jak zapada slunko? Naraz je mi teho Johana lito, bo mi připada, že se tež trapi. Možna že se trapi, že mam tak hrozne vlasy, napadlo mě, ale hned sem taku hlupu myšlenku zahnala. Tak stojim v tych dveřach a Johan se ani neotoči, tak je zahleděny do teho zapadu slunka. On v nim asi fakt vidi tu vysoku pec? Tak už to nemožu vydržet a zakuckam, abych na sebe upozornila.

A sotva to zrobim, tak se ozve z chodby Maruščin hlas: „Půjdem pozdravit dědu?“ A ten jeji maly synek hned radostně vykřikne: „Jóóó!“

Eště štěsti, že su na světě děcka, hned je mi fajně, dyž slyšim Marušku s tym jejim synečkem. Možna sem i na chvilu zapomněla, že nemam už tak dluho zrobenu hlavu.

Johan se otoči, ale ma furt važnu tvař a pravi mi: „Slunko dneska fajně zapada, napisali v poslednim čislu Zenova zahrada.“

„Měl bys cosik robit!“ odpovědam mu přisně, bo sem se naraz uvědomila, že to neni pro takeho chlopa, jak je Johan, dobre se divat tak dluho z okna. To neni přece Johan, slevač, kery furt cosik robi? Ale Johan to zas nepochopil, co sem mu tym chtěla nenapadně řeknut, a pravi: „Divam se na slunko.“

„To je všecko?“ zoptam se překvapeně, bo on mě fakt tak trochu překvapil, že mu ta slunečni zamyšlenost tak dluho drži.

„Ja,“ pravi mi a ja sem uplně z teho jak opařena. Vubec nevim, co mam řeknut, tak pravim: „Maruška tu je ze synkem a za chvilku i Hannes přijede.“

Johan mi už chce asi tak normalněji odpovědět, ale vtym do kuchyně vejde Maruška s fajnym Tomaškem. Ten syneček se hned rozleti k Johanovi a hup, hup! Take dva skoky zrobi a už mu sedi na klině.

„Ahoj, dědó!“

Johan se uplně rozjasni jak to slunko, kere už pomalu cele zapadlo, bo se naraz zrobila hrozna tma. Otočim se k Marušce, usměju se na ňu a rozsvitim a znova se podivam na teho sviticiho Johana.

„Synek, ahoj! Jak se mate s mamu?“ pravi Johan, a než mu Tomašek stači odpovědět, Maruška nam pravi tež ahoj a pak ide k Johanovi, obejme ho celeho i s tym svojim synečkem. Johanove křeslo se naraz proměni v takovu velku kulu, v taky jakysi ul se třema včelama, v take jakesi fajne hnizdo.

„Ahoj, tato!“ pravi mu Maruška a Johan enem tak potichu pověda: „Děvucha moja,“ chce eště cosik řeknut, ale Maruška mu odpovi za teho maleho, že se pry maju dobře. No, to se tak enem pravi, ale estli se ma ta děvucha opravdu dobře, to se netrufam odhadnut. Je sama, tak jak je sam muj Hannes. Spolu už nechcu byt, to se stava dost často, že ti dva pak už spolu nechcu byt. Vyřešit to jako my s Johanem umi malokdo, i když to naše řešeni tež neni idealni! Někdy se ptam sama sebe, estli to je dobre, to, co mame spolu s Johanem? Ale dycky se na to odpovim, že ja, že to je fajne. Už sme v jakymsi věku a mame se radi. Nerobime s tym problemy. Nechavame temu, jak se pravi, volny pruběh. Johan raz o tym jakymsi volnym pruběhu čital v časopise Zenova zahrada. Ja se možu na volny pruběh vysmolit, je to tak a moc se s tym robit neda.

„Viš, že přijede Hannes?“ pravim Marušce, ale ona mi neodpověda, bere maleho za ruku a idu z te kuchyně pryč. Misto odpovědi se na mě enem usměje. Idu k Johanovi, a dyž ta Maruška už je pryč, pravim: „Ti se zas budu sobě vyhybat! Už to vidim jak namalovane.“

„Tež už to vidim. Jušiš!“

Chvilu sem eště s Johanem zostala, ale on furt seděl v tym křesle, Maruška šla navrch se vybalit oblečeni, tak sem odešla k sobě. Chvilu tu sedim sama v kuchyni a čekam na Hannesa. Nechcu mu volat, tak na sebe hodim sveter a idu přes tu svoju dluhu chodbu na ulicu. Postavim se na chodnik a divam se, estli ten muj synek už nejede. Hannesove auto hned poznam, je velke jak šlak a cele černe a dycky se fajně leskne. Dyž nejede, rozhližam se kolem, estli je tu cosik noveho. Kromě lanovkoveho slupa, kery je vysoky jak šlak, nic moc nevidim. Od Odry na nas ide furt taka mlhovina, ta je tu dost často. Rozhodla sem se, že pudu kusek temu Hannesovi naproti až k hlavni cestě, a dyž to jeho auto furt nevidim, zabočim na hliněnu cestu k Odře. Cesta tam konči hustyma křakama, tak se tak enem divam na mlhu z řeky, kera se na mě vali přes ty křaky. Hladinu vidim enem trochu, je klidna a zrovna přes ňu leti vrany. No, dobre, řeknu se sama pro sebe. Vracam se radši zpatky k svojemu domku a co nevidim? Hannes! Už zaparkoval a vytahuje autosedačku s Anku. Ona dycky v autě usne, tak ju možna nechce vzbudit, bo ty jeho pohyby su take pomale a opatrne. Mavam na něho, ale on mě nevidi, tak zrychluju krok, aby nemusel čekat u dveři. Hannes drži autosedačku s Anku a už vytahuje tu druhu, volnu ruku z galat kluče a šup, už je vevnitř. Zrychluju jak šlak a za chvilu sem u dveři. Vytahnu z teplaku kluče, kere nosim dycky u sebe, bo už sem se paru razy zabuchla a musela na Johana zvonit. Vlezu dovnitř a eště zahlidnu Hannesa, jak zabočuje z chodby do moji kuchyně. V te svoji otočce mě zaregistroval a z te polotmy vidim, jak mě zdravi očama, uplně se mu ve tmě rozsvitily, jak před chvilu Johanovi, dyž viděl Marušku se synkem. Z teho mam radost, mi možna tež tak fajně sviti oči.

„Ahoj, mamo!“ směje se na mě Hannes. Teprve teď zjišťuju, že Anka je vzbuzena a tež se na mě fajně směje a mava na mě ručkama.

„Mi se nechce, zustanu tady.“

„Ahoj, Hannes, co to nacvičujete?“ zopta se Johan a spadne mu na zem meter.

„Dobrý den, pane Johan! Ále nic…“

„Ňumí, ňumí!“

„Ňumi, ňumi!“

„Ale vira mame stejneho!“