The Journals of Sylvia Plath

Copyright © Ted Hughes, 1982

Translation © Vanda Senko, 1997, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-715-1

ISBN mobi: 978-80-7689-716-8

Poznámka českého nakladatele

Milí čtenáři,

výběr z deníků americké autorky Sylvie Plathové, zachycující období let 1950–1962, který právě držíte v rukou, jsme v Nakladatelství JOTA vydali poprvé v roce 1997. Téměř po 30 letech jsme se rozhodli pro jeho opětovné vydání.

Jsme si vědomi toho, že v mezičase vyšel v USA kompletní, nezkrácený přepis těchto deníků, bez edičního zásahu autorčina manžela Teda Hughese, pod názvem The Unabridged Journals of Sylvia Plath. Tato verze sice obsahuje materiály, které původní vydání nezahrnuje, nicméně z velké části se díla shodují. Nové pasáže sice mohou čtenáři pomoci vytvořit si komplexnější obraz této výjimečné autorky a jejího vnitřního, nejen kreativního pnutí, jejich objem ale zároveň může ubírat na čtivosti a ucelenosti, kterou první verze měla.

Přestože původní verze nezahrnuje veškerý dostupný materiál, z našeho pohledu zachycuje podstatné rysy autorky – její introspektivní hloubku, dramatické životní oscilace i neobyčejnou jazykovou senzitivitu.

Nakladatelství JOTA

Poznámka vydavatele

Sylvia Plathová si založila první deník už v dětství a pokračovala v jeho psaní až do své smrti. Vedle básní představuje její nejvýznamnější dílo. Sloužil jí jednak jako každý jiný deník — mapoval život, dráždil paměť, potvrzoval vnitřní svět a možná i rozháněl pochyby o smyslu vlastní existence — ale znamenal také daleko více. Plathová o něm jednou mluvila jako o „litanii snů, plánů a nezbytností“ a ještě přesněji jako o svém „Sargassu“, pokladnici imaginace, v níž se obrazy uvolněné z jejího podvědomí ocitly poprvé na denním světle. Nesetkáme se zde tedy jenom s jejím životem (vždy považovaným za něco nebezpečně krátkého: „Tik-tak… život ubíhá. Můj život…“), ale také se zárodky většiny jejího díla. A jednotlivé souvislosti jsou samozřejmě o to důležitější u autorky, jejíž tvorba je tak silně ovlivněna okolnostmi vlastního života. Jenom bychom si měli uvědomit, že se tyto záznamy nedají srovnávat s jinými autorskými „konfesemi“ a fungují spíše v jakémsi mytologickém smyslu — jak můžeme nejlépe vidět v kritické studii Judithy Krollové Chapters in a Mythology [Kapitoly z mytologie]. A protože věrohodný životopis Sylvie Plathové dosud nevznikl, nabízí tyto deníky něco, co nám doposud žádná biografie nabídnout nemohla — hlas, který k nám těmito stránkami promlouvá, je v těch nejlepších pasážích tak opravdový a výjimečný jako hlas Plathové-básnířky.

Když jsme vybírali z jejích zápisků, snažili jsme se dodržovat několik zásad: chtěli jsme do knihy zahrnout především vše, co podle nás nejvíce souvisí s jejím dílem, a dále pak pasáže věnované jejímu vnitřnímu životu — ten udatný boj o nalezení sebe sama a svého opravdového vnitřního hlasu. Mnoho materiálu zůstalo nevyužito: řada náčrtů budoucích básní a povídek, seznamy jmen postav, podrobné popisy pokojů, míst, lidí atd. Chybí také celá řada stránek běžného deníkového komentáře, který se nám z hlediska koncepce knihy nezdál důležitý. Deníky Sylvie Plathové vycházejí relativně brzy po její smrti — pomysleme jenom na ty, kteří ji přežili a musí dnes žít své životy jako postavy tohoto dramatu — a tato okolnost hrála při našem výběru velmi důležitou roli. Vypustili jsme také několik vysloveně kritických pasáží — Plathová měla velmi ostrý jazyk a brousila si ho na kdekom, dokonce i na těch, které měla nepochybně ráda (terčem jejího sarkasmu se například stali Paul a Clarissa Rocheovi, přátelé, kteří jí zůstali blízcí až do smrti). Nejvíce zraňující komentáře jsme tedy vynechali a v textu jsou označeny jako (vynechávka), aby se odlišovaly od běžného krácení. V knize je také několik dalších vynechávek utlumujících silnou erotičnost některých intimních pasáží. A nakonec bylo změněno i několik jmen v pozdějších kapitolách z období, kdy Plathová pobývala na Smith College a v Devonu.

Zápisky jsme komentovali co možná nejméně. Kvůli krácení a mezerám ve vlastním textu netvoří deníky vždy souvislý záznam. V takových případech jsme se uchýlili k poznámkám, které mají čtenářům pomoci v lepší orientaci. Dvě delší poznámky se nacházejí na místech, kde se nám zdálo důležité uvést text do širších souvislostí. V obrazech a myšlenkách, které deníky zachycují, se skrývají tisíce odkazů k básním, povídkám i románu, které Plathová vytvořila později. V několika případech na tyto shody upozorňujeme, ale většinou zůstává na čtenářích, aby si k nim proklestili cestu. Deníky Sylvie Plathové jsou neuvěřitelně působivým dokumentem, a bude nejlépe, když promluví samy.

Frances McCulloughová

Předmluva

Deníky Sylvie Plathové se liší od jejích povídek, básní, esejí i dopisů, a věřím proto, že jejich vydání bude v mnoha ohledech přínosné.

Téměř veškeré rané práce Plathové (nepochybně celá próza určená k publikování) utrpěly jejími ambicemi. Přála si je totiž vidět na stránkách určitých časopisů, a to ji nutilo psát tak, jak se domnívala, že to vyžaduje trh. Téměř instinktivně pociťovala nutkání učit se od svých slavnějších kolegů a přizpůsobovat svůj talent praktickému, lukrativnímu užitku. Vrhala se do psaní — jak to ukazují i tyto deníky — s houževnatým zápalem, ale též v horečce nejistoty a pochyb. A právě svéhlavá snaha přiblížit se co možná nejblíže k ideálům, které si stanovila, přineslo všechno to, co se v jejím díle zdá nepřirozené. Vnímavý čtenář těchto zápisků však jistě rozpozná, že toto nutkání bylo pouze jedním ze zdrojů (a to okrajovým) jejích tvůrčích sil, které v podstatě směřovaly opačným směrem.

V nitru Sylvie Plathové se odehrálo cosi, co by se dalo přirovnat k alchymické reakci. Juvenilní práce byly jakési nečisté příměsi, jež se uvolňovaly během různých stadií její osobní proměny, vedlejší produkty vnitřního tvořivého procesu. A toto přirovnání je skutečně na místě. I přes péči, kterou Plathová věnovala všemu, co napsala, jakmile jednou své dílo dokončila, zuřivě, někdy dokonce s opovržením ho hodila za sebe, do minulosti. Nic z toho, co vytvořila, nebylo tím, po čem skutečně prahla.

A po čem tedy tak silně toužila? V jiné kultuře by se možná cítila šťastnější. Bylo v ní totiž něco, co připomínalo islámské náboženské fanatiky — touha dobrat se jakési krajní podstaty, spojit se s duchem nebo s realitou nebo jednoduše s intenzitou jako takovou. Proto u Plathové cítíme cosi ničivého, velmi primitivního, možná velmi ženského — snad připravenost, možná i potřebu vzdát se čehokoliv ve jménu nového zrození, pronikavě vyjádřenou na všech úrovních jejího bytí. Odvrácenou stranou tohoto přístupu je — logicky — sebevražda. Pozitivním stavem (důvěrněji známým v náboženském slova smyslu) je však smrt starého falešného sebe sama ve zrodu nového, opravdového já. A to je také to, čeho Sylvia Plathová nakonec po dlouhém a bolestném aktu zrození dosáhla.

Ariel a jiné básně z pozdější doby mluví hlasem tohoto já. Potvrzují, že Plathová své opravdové já skutečně našla. Všechno ostatní — vyjma těchto deníků — je odpadovým produktem jeho prenatálního života.

Sylvia Plathová vystřídala v osobním životě i v tvorbě mnoho masek. Některé byly pouhou kamufláží, pozlátkovou fasádou, bezděčným obranným mechanismem. A jiné byly vědomou pózou, snahou najít klíč k tomu či onomu stylu. Ty představovaly vnější projevy jejího slabšího já, jejích falešných či provizorních já, byly vedlejšími roličkami velkého vnitřního dramatu. Ačkoliv jsem se Sylvií sdílel každý den našeho šestiletého společného života a jenom zřídka ji opouštěl na déle než dvě tři hodiny, nikdy jsem nezažil, že by před někým své skutečné já odkryla. Snad s výjimkou posledních tří měsíců svého života.

Opravdové já Sylvie Plathové se však na okamžik odhalilo již o tři roky dříve, a když jsem ho uslyšel (to já, se kterým jsem se koneckonců oženil, žil s ním a dobře ho znal) — tři řádky veršů zarecitované, když vycházela ze dveří — uvědomil jsem si, že to, co jsem vždy cítil, že se musí stát, se právě stalo, a že Sylviino pravé já, ten ryzí básník, začalo mluvit za sebe a setřáslo všechna méně kvalitní, umělá já, která si přivlastňovala její slova doposud. Jako kdyby němý člověk poprvé promluvil.

Jak všichni dobře víme, opravdové já je vzácná věc. A přímočará řeč opravdového já je ještě vzácnější. Když opravdové já skutečně existuje, projevuje se zpravidla pouze v kvalitě ducha nebo v činech. Většina z nás není nic jiného než spletenec protikladných a komplementárních já. Naše opravdové já — když se potvrdí naše víra, že ho máme — je povětšinou němé, umlčené protikladnými hlasy falešných a malicherných já. Skoro jako by němota byla určující vlastností opravdového já. A tak když opravdové já nalezne svou řeč a promluví, odehraje se cosi oslnivého — jak tomu bylo i v případě básní z Ariela. Ale vedle jazyka, který nám přináší Ariel — té zvláštní životodárné látky, kterou se jeho řeč jeví být — nám sbírka sama sděluje jenom málo z okolností, za nichž vznikala, či ze zásadního vnitřního dramatu, který ji stvořil. A možná že je to právě nedostatek těchto průvodních informací, který dal podnět k divokým fantaziím vzniklým ve jménu Sylvie Plathové. Posloucháme ten jazyk, tu fascinující, nezředěnou neobyčejnou hmotu, která je čistě jenom sama sebou, a můžeme se o ní bavit nebo si sdělovat své pocity jenom v souvislosti s vnějšími okolnostmi — s osobním dramatem, s nahodilostmi jejího života.

A především v tom se tyto deníky odlišují od všeho ostatního, co kdy Plathová napsala. V nich si jenom pro sebe zaznamenávala každodenní zápasy svých protichůdných já. Jsou její autobiografií, zdaleka ne úplnou, ale zato komplexní a pravdivou. Zde se ze všech sil snažila o upřímný pohled na sebe samu a klestila si cestu obdobími sebeničení a obnovování. A právě žena, kterou za těmito řádky tušíme, je dnes tou nejvěrnější podobou Sylvie Plathové, jakou byla v každodenním životě.

Deníky tvoří řada poznámkových bloků a hromádky volných listů. Tento výběr je asi třetinou dochovaného souboru, jenž se nyní nachází v Neilsonově knihovně na Smith College. Do jisté doby existovaly ještě další dva sešity (ve stejných kaštanově hnědých deskách jako zápisky z let 1957–1959), jejichž záznamy končily tři dny před Sylviinou smrtí. Popisovaly dění několika předcházejících měsíců, a já jsem je zničil, protože jsem nechtěl, aby je musely jednoho dne číst její děti (v těch dnech jsem považoval zapomnění za základní předpoklad přežití). Ostatní sešity zmizely.

Ted Hughes

ČÁST I

Smith College

1950–1955

Než začala Sylvia Plathová studovat na Smith College, pracovala přes léto na farmě Lookout na massachusettském venkově.

Farma Lookout

Červenec 1950

Možná že nebudu nikdy šťastná, ale dnes v noci mi nic nechybí. Prázdný dům, teplá, mdlá únava po slunečném dni stráveném vysazováním jahod, sklenice chladného mléka a mělká miska borůvek koupajících se ve smetaně. Teď už vím, jak mohou někteří lidé žít bez knih, bez studia. Když je na sklonku dne člověk unavený, musí spát a druhého dne za svítání na něj čekají další sazenice, a tak se žije pořád dál, blíže k zemi. V takových chvílích si říkám, že jsem blázen, když chci něco víc…

Ilo se mě dnes na jahodovém poli zeptal: „Máš ráda renesanční malíře? Raffaela a Michelangela? Michelangela jsem už několikrát kopíroval. A co si myslíš o Picassovi? O malířích, kteří namalují kolečko a svislou čáru místo nohy?“ Pracovali jsme v řádcích vedle sebe, chvíli mlčel, chvíli mi něco překotně povídal se svým silným německým přízvukem. Narovnal se a jeho snědá inteligentní tvář se zkrabatila smíchem. Jeho podsadité, svalnaté tělo bylo opálené do bronzova a světlé vlasy měl zastrčené pod bílým kapesníkem posazeným na hlavě. „Máš ráda Franka Sinatru? Tak sendimendální, tak romandický, měsíční noc, rozumíš, ja?“

Po podlaze prázdného pokoje zvolna klouzal paprsek namodralého světla. Věděla jsem, že to není pouliční osvětlení, ale měsíc. Existuje něco lepšího, než být takovéto noci pannou, čistou, zdravou a mladou?… (Být znásilněná.)[1]

Dnešní večer byl hrozný. Kompletně celý: hra Sbohem, má Lásko [Good-bye My Fancy] a dětinská touha stát se — stejně jako hrdinka hry — reportérkou v zákopech a být milována mužem, který by mě obdivoval a rozuměl mi stejně, jako si rozumím sama. A pak Jack — tak moc se snažil být milý a strašně se ho dotklo, když jsem řekla, že mu nejde o nic jiného, než se se mnou muchlat. Večeře v country klubu, všude kolem nadbytek peněz. A pak ta deska… ta, na kterou se tak skvěle tancuje. Neuvědomila jsem si, co to je, dokud Louis Armstrong nezačal svým nakřáplým hlasem plným lítosti zpívat [„I Can’t Get Started“]… Jack řekl: „Znáš to?“ Pousmála jsem se. „Hm, ano.“ Tenkrát s Bobem [jiným přítelem]. To bylo určující… bláznivá deska a naše dlouhé rozhovory, jeho naslouchání a porozumění. A věděla jsem, že ho miluju.

Dnes je prvního srpna. Je horko, opar a vlhko. Mám chuť napsat báseň. Ale pamatuji si, co stálo v jednom zamítavém redakčním dopise: Po silném dešti se k nám básně nazvané „Déšť“ hrnou ze všech koutů.

Přítomnost ve mně existuje navždy a navždy se neustále posunuje, plyne, roztává. Tato vteřina je život. A když vyprchá, je mrtvá. Ale nelze začínat nově s každou další vteřinou, musíš soudit podle toho, co je mrtvé. Je to jako tekoucí písek… beznadějné od samého počátku. Příběh nebo obraz mohou sice prožitý vjem trošku oživit, ale to nestačí, to nestačí. Nic kromě současnosti není skutečné a já už nyní cítím tíhu století, jež mě dusí. Nějaká dívka žila kdysi před sto lety jako já. A teď je mrtvá. Já jsem současnost, ale vím, že také pominu. Ten vrcholný okamžik, žhavé vzplanutí, přichází a najednou je pryč, neustávající tekoucí písek. A já nechci umřít.

O některých věcech se píše jenom těžko. Když se ti něco stane a ty si to zapíšeš, buď to celé zdramatizuješ, nebo naopak zlehčíš, zdůrazníš to nepodstatné, nebo přehlédneš důležité. Ať se snažíš, jak chceš, nikdy to nepopíšeš tak, jak bys chtěla. Stejně ale musím napsat, co se mi přihodilo včera odpoledne. Nemohu to říct matce, rozhodně ne teď. Byla v mém pokoji, když jsem se vrátila domů, přerovnávala zrovna nějaké oblečení a necítila, že se něco stalo. Jenom se rozčilovala a bez přestání něco povídala. Nemohla jsem ji zastavit a říct jí to. Musím o té věci tedy napsat, ať už to dopadne, jak chce.

Na farmě celé odpoledne pršelo, bylo chladno a vlhko, vlasy mi zakrýval hedvábný vzorovaný šátek a přes svetr jsem si přetáhla červenou lyžařskou bundu. Pracovala jsem celý den u fazolí a natrhala jsem přes tři koše. Po páté začali lidé odcházet a já jsem čekala na odvoz domů. Zrovna dorazila Kathy, nasedla na kolo a volala, že jde Ilo.

Vzhlédla jsem a už k nám po silnici přicházel ve staré khaki košili a se svým obvyklým bílým kapesníkem na hlavě. Během naší společné práce na jahodovém poli jsme občas prohodili pár slov. Dal mi obrázek farmy, kterou nakreslil se všemi podrobnostmi a značnou sebejistotou. Teď právě pracoval na skice jednoho z místních chlapců.

„Dodělals už Johnův obrázek?“ zavolala jsem na něj. „Ó, ja, ja,“ usmál se. „Pojď se podívat. Máš poslední příležitost.“ Když slíbil, že mi portrét ukáže, rozběhla jsem se za ním a připojila jsem se k němu na cestě ke stájím. Tam bydlí.

Minuli jsme Mary Coffeeovou. Cítila jsem, že se na mě nějak zvláštně dívá. Moje oči se nemohly setkat s jejími. „Nazdar, Mary,“ řekl Ilo. „Nazdar, Ilo,“ odpověděla Mary nezvykle bezbarvým hlasem. Prošli jsme kolem Ginny, Sally a hloučku dětí, které se skrývaly před deštěm v přístřešku pro traktor. Když jsme je míjeli, ozvaly se výkřiky. Zpěvný posměšek: „Ó, Sylvie.“ Tváře mi hořely. „Proč si mě musí tak dobírat?“ zeptala jsem se. Ilo se jenom zasmál. Šel velmi rychle. „Za chvilku pojedeme,“ zakřičel Milton z umývárny.

Kývla jsem a šlapala dál s pohledem upřeným k zemi. Došli jsme do stájí, obrovské budovy, gigantické místnosti s vysokým stropem, která byla cítit koňmi a vlhkým senem. Uvnitř bylo šero. Zdálo se mi, že jsem na opačném konci zahlédla nějakou postavu, ale nebyla jsem si jistá. Ilo začal beze slova stoupat po úzkých dřevěných schodech. „Tam bydlíš? To je ale schodů.“ Šel dál, tak jsem ho následovala až nahoru, kde jsem se zarazila. „Pojď dál, pojď dál,“ řekl a otevřel dveře. Skica byla tam, v jeho pokoji. Překročila jsem práh. Úzký pokojík měl dvě okna, stůl plný kreslicích potřeb a palandu s tmavým přehozem. Na stolku s rádiem stálo mléko a leželo pár pomerančů. „Tady,“ ukázal Ilo na kresbu. Jemný portrét Johnovy hlavy tužkou. „Jak to děláš? Špičkou?“

Tehdy mi to připadalo jako něco zcela bezvýznamného, ale nyní si jasně vzpomínám, jak zavřel dveře a zapnul rádio. Ozvala se hudba. Když mi ukazoval tužku, kterou kreslí, mluvil velmi rychle: „Podívej, odsud vychází tuha, silná, jak chceš.“ Uvědomovala jsem si zřetelně jeho blízkost. Oči plné záblesků smíchu byly hrozivě blízko a troufale mě pozorovaly. „Už musím jít. Čekají na mě. Ten obrázek je moc pěkný.“

Stál mezi mnou a dveřmi a usmíval se. Pohyb. Jeho ruka pevně uchopila mou. Jeho ústa se náhle přitiskla na má, tvrdě, naléhavě, s jazykem vnikajícím mezi mé rty. Jeho paže mě ocelově svíraly. „Ilo, Ilo,“ nevím, jestli jsem křičela nebo šeptala, když jsem se mu snažila vysmeknout a divoce jsem se bránila jeho obrovské síle. Konečně mě pustil a ustoupil. Dotkla jsem se svých úst, byla teplá a odřená polibkem. Tázavě, s jakýmsi překvapeným pobavením ve tváři se na mě dlouze zadíval, když uviděl, že pláču. Ještě nikdy mě nikdo takto nepolíbil. Stála jsem tam rozechvělá, zavalená elektrizující touhou. „Proč? Proč?“ Ilo vydal jakési účastné, bagatelizující zahuhlání. „Dám ti trochu vody.“ Nalil mi sklenici a já jsem ji vypila. Otevřel dveře. Klopýtala jsem slepě dolů, kolem Maybelle a Roberta, malých barevných dětí, které vyvolávaly moje zkomolené jméno, jak už to děti dělávají. Kolem jejich matky Mary Lou, která tam stála jako tichá, temná přítomnost.

A byla jsem venku. Zpoza stájí vyjel náklaďák. Projel kolem a uvnitř seděl Bernie… ten příšerný malý svalnatý chlapec z umývárny. Jeho oči se leskly zlomyslnou radostí a jel tak rychle, že jsem mu nemohla stačit. Že by to byl on, koho jsem předtím zahlédla ve stájích? Že by viděl Ila, jak zavírá dveře, a mě, když jsem od něj vycházela? Myslím, že nás musel vidět. Přešla jsem kolem umývárny k autům. Bernie zakřičel: „Proč brečíš?“ Neplakala jsem. Kenny a Freddy přijeli s traktorem. Skupinka chlapců, kteří odcházeli domů, se na mě dívala s lehkým jiskřením v očích. „Políbil tě?“ zeptal se jeden z nich s vědoucím úsměvem. Bylo mi zle. Nemohla jsem ani promluvit. Hlas se mi zasekl v krku, oteklém a potaženém.

Pan Tompkins přišel k pumpě, aby se podíval na Kenna a Freddieho, jak startují starý dobytčák. Byli milí, ale věděli to. Všichni to museli vědět.

„Zajda,“ řekl Kenny.

„Zajda s andělskou tvářičkou,“ řekl Freddy.

Stála jsem tam, ruce založené, pohled upřený na rachotící motor, na tváři úsměv, jako by mi nic nebylo, jako by se nic nestalo.

Když mě vezli domů, Milton seděl na odklopném sedátku, David řídil a Andy seděl vpředu. Všichni mě pozorovali s tím stejným tančícím světýlkem v očích. David řekl škrobeným, nepřirozeným hlasem: „Všichni v umývárně se dívali, jaks šla do stájí, a bavili se na tvůj účet.“

Milton se zeptal na Ilův obrázek. Chvilku jsme si povídali o umění a kreslení. Všichni byli tak milí. Myslím, že se jim pořádně ulevilo, že jsem nakonec o vlásek vyvázla, a možná čekali, že budu plakat. Ale věděli to, věděli.

Tak jsem doma. A zítra musím zase zpět na tu zatracenou farmu. Dobrý Bože, mohlo se to přece stát jen ve snu. Teď už bych klidně mohla uvěřit, že se mi to zdálo. Ale zítra budou mít všichni na jazyku jenom moje jméno. Přála bych si, abych uměla být vtipná nebo aspoň drzá, ale jsem tak vystrašená. Kéž by mě byl nepolíbil! Musím lhát a tvrdit, že to neudělal. Ale oni to stejně vědí. Všichni to vědí. A co zmůžu sama proti tolika…?

1. 11 Slova v závorce jsou připsána jiným perem – Plathová sama sebe ironizovala.

Následující popis omámení rajským plynem předznamenává tvorbu Sylvie Plathové z daleko pozdějšího období.

Wellesley

Dnes ráno mi vytrhli dva zuby moudrosti. V devět jsem vešla do zubní ordinace. Pokradmu jsem se porozhlédla, jestli uvidím nějaké typické mučicí nástroje, jako je například pneumatická vrtačka nebo plynová maska, a se silným pocitem hrozící záhuby jsem si rychle sedla do křesla. Nic takového tam ale nebylo. Zubař mi kolem krku připevnil ubrousek. Čekala jsem už jenom, až mi dá do pusy jablko a hlavu mi posype snítkami petržele. Ale ne. Pouze se zeptal: „Plyn, nebo novokain?“ (Plyn nebo novokain. Cha, cha. Slečno, nechtěla byste se podívat, co máme na skladě? Smrt ohněm nebo vodou, kulkou či provazem. Náš zákazník — náš pán.) „Plyn,“ řekla jsem s jistotou. Sestra se prosmýkla za křeslo a přetáhla mi přes nos gumový oválek, jehož trubičky mě jemně řezaly do tváře. „Dýchejte zlehka.“ Plyn, zvláštní a mdle nasládlý, začal vnikat dovnitř. Snažila jsem se s ním nebojovat. Zubař mi dal něco do úst a plyn přicházel ve velkých doušcích. Zírala jsem do světla nad sebou. Chvělo se, třáslo a nakonec se rozsypalo do tisíce malých kousíčků. Celá struktura duhových úlomků se začala pohybovat v rytmickém oblouku, napřed pomalu, potom stále rychleji a rychleji. Dýchalo se mi teď docela lehce, cosi se mi pohupovalo na plících a při výdechu vydávalo zvláštní, dýchavičný sípot. Ucítila jsem, jak se mi po tváři rozlévá úsměv. Tak to tedy je… tak jednoduché, a nikdo mi to neřekl. Musela jsem to napsat, musela jsem popsat, jaké to bylo, než mě opustilo vědomí. Zdálo se mi, že pravá ruka je vrcholkem oblouku, prohnula jsem se, ale právě když už se ruka téměř dostala do správné polohy, oblouk se přehoupl jinam a dal se do pohybu. To jsou ale filutové, pomyslela jsem si. Chtějí ten pocit utajit, dokonce tě ani nenechají, aby sis ho zapsala. A pak jsem se ocitla na pirátské lodi. Kapitánova tvář na mě jukala zpoza kormidla. Byly tam celé hromady černých a zelených listů a mužský hlas prohlásil: „Tak fajn, zvolna, zvolna to zavřeme.“ Sluneční paprsky pronikaly žaluziemi do místnosti, zhluboka jsem se nadechla a naplnila si plíce kyslíkem. Uviděla jsem svoje nohy, paže, byla jsem to zase já. Namáhavě jsem se vracela do svého těla… jaká daleká cesta až k nohám. Zvedla jsem ruce, třásly se. Je po všem… do příští soboty.

Emile. To je jeho jméno. A co mohu ještě říct? Mohu říct, že mě vyzvedl v sobotu v devět večer, kdy jsem byla ještě zesláblá z toho, jak mi ráno vytrhli dva zuby moudrosti. Mohu říct, že jsme šli ve čtyřech tancovat k Deseti akrům, že jsem během večera hltavě vypila pět sklenic okrově zbarvené zázvorové limonády a že ostatní pili pivo. Ale o tom to nebylo. Vůbec ne. Bylo to takto. Oblékala jsem se pomalu, voněla jsem se a pudrovala, seděla jsem u sebe nahoře v tom vlhkém šedém soumraku, za oknem poprchalo a dole na verandě měla rodina nějakou veselou společnost. To jsem já, pomyslela jsem si, americká panna, připravená ke svedení. Věděla jsem, že mám před sebou večer příjemných sexuálních hrátek. Jdeme na rande, muckáme se, ale protože jsme hodné holky, v jistém okamžiku řekneme dost. A tak to také bylo. Vešli jsme do baru a usadili se po dvou. Emile a já jsme museli překonat lehkou počáteční zdrženlivost. Povídali jsme si… o pohřbu, na kterém byl Emile ráno, o jednadvacetiletém bratranci, který si zlomil páteř a zůstane ochrnutý na celý život, a o sestře, která ve dvanácti zemřela na zápal plic. „Pane Bože, my jsme ale morbidní.“ Ošil se a pak řekl: „Víš, co jsem měl vždycky rád… tedy myslím, co jsem vždycky chtěl mít rád? Tmavé oči a světlé vlasy.“ A mluvili jsme i o tom, jak slova ztrácejí svůj význam, když je opakujeme pořád dokola, o tom, jak nám všichni černoši připadají stejní, dokud se s nimi neseznámíme osobně, a jak máme vždy nejraději ten věk, ve kterém právě jsme. „Je mi líto Warrieho,“ Emile kývl hlavou směrem k druhému chlapci, „je mu dvaadvacet, dodělal Amherst, a zbytek života musí pracovat. Když si pomyslím… už jenom dva roky na škole…“ „Já to znám, úplně se děsím každých narozenin.“ „Nevypadáš tak mladá, jak jsi.“ „Nechápu,“ řekla jsem, „jak vůbec lidé stáří snesou. Jako by v tobě všechno vyprahlo. Když jsi mladý, máš tolik sebedůvěry. Nepotřebuješ ani tolik víry.“ „Nejsi náhodou katolička?“ zeptal se hlasem, který podle všeho ani nečekal kladnou odpověď. „Ne, a ty?“ „Ano,“ odpověděl velmi tiše.

Další lehká konverzace, další smích a kradmé pohledy, nevyslovené fyzické napětí, jež dělá každé nové dobývání tak nádherným. Ve vzduchu visel ten silný pach mužství, v němž se cítím jako doma. A Emile měl v sobě cosi, snad jakousi lehkou vážnost, chemický magnetismus, co splynulo s mým rozpoložením tak, jako do sebe zapadají dva kousky dětské skládačky. Má jemnou tvář, tmavé vlasy a oči s obrovskýma černýma panenkama, rovný nos, ostrou bradu a krátce se usmívá jedním koutkem úst. Má pěknou postavu, malé jemné ruce. Věděla jsem přesně, jak to celé proběhne. Na parketu mě držel těsně u sebe… (vynechávka) a moje prsa se téměř bolestivě třela o jeho hrudník. Jako by ve mně proudilo teplé víno, ospalá elektrická letargie. Vtiskl si tvář do mých vlasů, políbil mě na tvář. „Nedívej se na mě,“ řekl, „jdu rovnou z bazénu, jsem ještě celý horký a vlhký.“ (Bože, věděla jsem, že to bude přesně takto.) Díval se na mě pátravě, pozorně, naše oči se setkaly. Ztratila jsem vědomí podruhé, topila jsem se a on svůj pohled odvrátil. O půlnoci, na cestě k Warriemu, mě v autě políbil, jeho ústa, vlhká a něžná, na mých rtech. U Warrieho další zázvorová limonáda, další piva, tanec v tlumeném světle dopadajícím z verandy, Emilovo teplé a pevné tělo na mém, pohupování při něžné, erotické hudbě. (Tanec je normální předehra k pohlavnímu styku. Všechny ty hodiny tance, kdy jsme byli příliš mladí na to, abychom to pochopili, a pak tohle.) „Nechceš,“ Emile se na mě zadíval, „nechceš si na chvilku sednout?“ Zatřásla jsem odmítavě hlavou. „Ne?“ zeptal se znovu, „tak co aspoň trochu vody? Seš v pořádku?“ (Seš v pořádku? Ó, ano. Ano, děkuji za optání.) Dovedl mě do chladné kuchyně vonící po linoleu, za oknem se ozýval déšť. Sedla jsem si a v několika locích jsem vypila sklenici vody, kterou mi donesl. Stál nade mnou a v pološeru vypadaly jeho obrysy cize. Postavila jsem sklenici na stůl. „To je ale rychlost,“ řekl. „Mělo mi to trvat déle?“ zvedla jsem se. Jeho tvář se ke mně přiblížila, objal mě. Za chvilku jsem ho odstrčila. „Ten déšť je fajn. Stačí jenom poslouchat a člověk se hned cítí nějak lépe, čistěji.“ Opírala jsem se o dřez, Emile stál blízko, oči rozzářené, smyslná půvabná ústa. „Tebe nezajímá nic než moje tělo,“ řekla jsem pomalu. Každý jiný kluk by to začal hned popírat, každý galantní kluk, každý galantní lhář. Emile mnou jenom zatřásl a naléhavě řekl: „Víš, žes to neměla říkat. Víš to, ne?“ „Pravda vždycky bolí.“ (Dokonce i klišé přijdou někdy vhod.) Zašklebil se: „Nebuď zahořklá. Já taky nejsem. Pojď od toho dřezu a dívej se.“ Poodstoupil, přitáhl si mě k sobě a dlouze a sladce mě políbil. Pak mě pustil. „Tak vidíš,“ řekl s klidným úsměvem, „pravda pokaždé nebolí, nebo ano?“ A pak jsme šli. Venku prudce pršelo. V autě mě objal kolem ramen a s hlavami u sebe jsme pozorovali pouliční světla rozmazaně se míhající ve vlhké temnotě. Když jsme deštěm utíkali do domu, když si uvnitř dal trochu vody, když mě políbil na dobrou noc, věděla jsem, že cosi ve mně ho chtělo, byť si nejsem jistá proč: pije, kouří, je katolík, střídá holky jednu za druhou… přesto jsem ho chtěla. „Nemusím ti povídat, že to bylo fajn,“ řekla jsem u dveří. „Bylo to skvělé,“ usmál se. „Zavolám ti. Měj se.“ A byl pryč. Za okny mého pokoje prudce prší a já si říkám — stejně jako Eddie Cohen[2] — „…patnáct tisíc let… čeho? A nejsme pořád nic než zvířata.“ Kdesi v jiném pokoji teď leží Emile, usíná, naslouchá dešti. A jenom Bůh ví, na co myslí.

Přicházejí okamžiky, kdy na mě doléhá jakýsi neurčitý pocit očekávání, jako by tam pod povrchem mého chápání bylo cosi, co čeká na mé prozření. Je to stejně dráždivý vjem, jako když se už téměř dokážeš rozpomenout na nějaké zapomenuté jméno, ale ještě ho úplně nemáš. Cítím to, když myslím na člověka, na stopy evoluce naznačené odstraněním zubů moudrosti, zúžením čelistí, které už nemusí přežvykovat tak tuhou stravu jako dříve, postupnou ztrátou ochlupení na lidském těle, přizpůsobením lidského oka drobnému tisku; rychlý barevný pohyb dvacátého století. Tento pocit se dostaví, nejasný a mlhavý, když přemýšlím o prodlouženém dospívání našeho druhu, na rituály zrození, manželství a smrti, všechny primitivní, barbarské ceremoniály upravené pro moderní časy. Skoro si myslím, že ta iracionální prapůvodní čistota byla lepší. Ach, něco tam je, něco na mě čeká. Možná že jednoho dne prozřu a uvidím odvrácenou stranu tohoto velkolepého groteskního vtipu. A pak se zasměju. A pak se dozvím, co je to život.

Než jsem si vlezla dnes v noci do postele, chtěla jsem jít na chvilku ven. V domě bylo teplo a dusno. Na sobě jsem měla pyžamo a ve vlasech natáčky. Chtěla jsem otevřít dveře, ale když jsem otočila zámkem, zasekl se. Chytla jsem za kliku. Dveře se ale nedaly otevřít. Rozzlobeně jsem kličku otočila na druhou stranu. Nic. Otáčela jsem zámkem — existovaly jenom čtyři možné kombinace kličky a zámku — ale dveře tam stály i nadále zaseklé, bílé, bezvýrazné, nevyzpytatelné. Zvedla jsem hlavu. Ve skleněné výplni vysoko ve dveřích jsem zahlédla nebe probodnuté ostrými černými vrcholky borovic na druhé straně ulice. Za stromy vykukoval měsíc téměř v úplňku, zářící a žlutý. Náhle jsem nemohla popadnout dech a začala se dusit. Byla jsem lapená, nade mnou vábivý čtvereček nebe a teplá, ženská atmosféra domu mě svírala ve svém těžkém, měkounce dusivém objetí.

Dnes ráno se cítím úplně na dně. Špatně jsem spala, budila jsem se, převalovala ze strany na stranu a zdály se mi nepříjemné, útržkovité sny. Vzbudila jsem se, hlava mě tížila a připadala jsem si, jako bych právě vylezla z bazénu plného špinavé teplé vody. Pokožku jsem měla mastnou, vlasy nepoddajné a olejovité a ruce jako by se dotýkaly něčeho nečistého a mazlavého. Dusná srpnová atmosféra můj pocit ještě umocňuje. Těžkopádně sedím u stolu a bolí mě za krkem. Cítím, že i kdybych se celý den myla ve studené čisté vodě, nedokázala bych ze sebe ten ulepený špinavý povlak smýt. A stejně by se mi nepodařilo zbavit se té nepříjemné kovové pachuti nevyčištěných zubů.

Dnes večer jsem v sobě na chvíli pocítila mír. Vyšla jsem z domu chvilku před dvanáctou, trpící nenaplněnou touhou, osamělá, nenávidící sebe samu. A venku na mě čekala — zázračně — srpnová noc. Bylo zrovna po dešti a vzduch byl těžký teplým vlhkem a mlhou. Oblý měsíc těhotný světlem vykoukl zpoza malých mráčků, kde visel jako rozložená obrázková skládačka nasvícená tak, že bylo možné rozeznat obrysy jednotlivých kousků. Zdálo se, že je bezvětří, ale listy na stromě se přesto neklidně pohybovaly a voda z nich dopadala na zem ve velkých kapkách, které zněly jako kroky lidí na ulici. Ve vzduchu se vznášel zvláštní pach plísně, mrtvých listů, hniloby. Dvě světla nad vstupem byla obklopena rozptýlenou svatozáří mlhy a u jejich stínítek se třepotala tenká křídla nějakého oslepeného, omámeného a otupělého hmyzu. Blýskání, blýskání na horizontu se rozžínalo a zase bledlo, jako by si nějaký osvětlovač pohrával s elektrickým vypínačem. Dva cvrčci kdesi hluboko v puklině granitových schodů prozpěvovali svůj sladký neodbytný trylek. A protože to byl můj domov, milovala jsem je. Vzduch kolem mě plynul jako hustá melasa a stíny měsíce a pouličních lamp se rozpoltily jako schizofrenické modré přeludy, groteskní a zeslabeně se opakující.

Nahoře v domě, ve světlé, bílé a sterilní koupelně jsem se v bezmyšlenkovitém obřadu sehnula nad umyvadlem, voněla jsem teplým masem a zubní pastou, myla jsem se na místech, kterých se mohu dotýkat jenom já, a klaněla se třpytivému chrómu a ostré, oslepující mihotavé záři kohoutků. Horká a studená, čistota přicházející v hladkých voňavých zelených kostkách, vlasy v tenkých slepených pramíncích stočených na bílém smaltu, pestrobarevné léky, masivní skleničky a lahvičky, které umí vyléčit nachlazení nebo vás do hodiny uspí. A pak do postele, v tom stejném, potenciálně plodném vzduchu provoněném levandulí, krajkové záclony a teplý kočičí pach podobný pižmu, který čeká, aby se nasál i do vás… všude to bezbarvé čekání. A ty jsi dojemné ztělesnění toho všeho. Tebe, tebou, pro tebe. Bože, že by neexistovalo nic jiného než to potácení se mezi smíchem a slzami, sebeuctíváním a sebeznechucením, pýchou a odporem?

Z dopisu Eddiemu Cohenovi

Právě přišel Tvůj dopis… ten o Tvé procházce městem, o válce. Ani nevíš, jak na mě zapůsobil. Můj dočasně potlačený strach se uvolnil naplno a sevřel mi žaludek. Udělalo se mi zle a nemohla jsem se ani dotknout snídaně.

Jenom si to přiznejme: Jsem vystrašená, vystrašená a úplně strnulá. Myslím, že se nejvíc bojím o sebe… ten starý primitivní pud sebezáchovy. Je to už prostě tak, že každý okamžik prožívám se strašným napětím. Při návratu z Bostnu v noci na dnešek jsem ležela na zadním sedadle auta, barevná světla se kolem mě míhala, hudba v rádiu, obrysy chlapíka, který řídil. To všechno se kolem mě přelévalo s křičící bolestnou úzkostí… nezapomeň, nezapomeň, to se děje teď, teď a teď. Žij to, vnímej to, drž se každého okamžiku… Chci si pronikavě uvědomovat všechno, co jsem doposud brala jako samozřejmost. A když cítíš, že tohle může být tvoje poslední sbohem, tvoje naposledy, zasáhne tě to ještě silněji. Musím něco mít. Chci to všechno zastavit, zastavit celý ten monumentální groteskní vtip dřív, než bude pozdě. Ale vypadá to, že psaní básní a dopisů nic nezmůže. Všichni velcí mužové jsou hluší. Když ve svých pevných holínkách kráčejí ulicí, nechtějí slyšet slabý hlásek. Eddie, asi to zní šíleně. Možná že jsem šílená. Když však najdeš svou matku, dětský symbol jistoty a dobra, jak zoufale pláče v kuchyni, a když se podíváš na svého velkého bratříčka se zasněnýma očima a pomyslíš na to, že veškeré jeho vědecké nadání nedostane ani minimální šanci… dostane tě to.

Sedím tady [při hlídání dětí] v hlubokém polstrovaném křesle a venku rachotivě vržou cvrčci. Jsem v knihovně — své nejoblíbenější místnosti — s podlahou z hladkých čtvercových dlaždic, které vypadají jako středověká mozaika. Barvy starých knižních vazeb… rezavá, měděná, žlutooranžová, pepřově hnědá, kaštanová. A jsou tu i pohodlná hnědá kožená křesla s vydřenými dírami, z nichž se klube absurdně růžová vycpávka. Police jsou naplněné knihami, s kterými by člověk mohl příjemně strávit mnoho deštivých dnů, přátelské, tlusté svazky. Tak tady tak sedím a s úsměvem přemýšlím svým typicky úlomkovitým způsobem: Žena není nic jiného než zdroj extáze, napodobitelka země od konečků svých kadeřavých vlasů až po rudě nalakované nehty. A když si představím ty krásné děti, které spí nahoře, napadá mě: Nebylo by nakonec lepší vzdát se tomu reprodukčnímu cyklu, té jednoduché, utěšující přítomnosti muže v domě? Myslím na Liz, na její bílou tvář, jemňoučkou jako popel ve větru, na její rty zanechávající rudé stopy na cigaretách a na její plná ňadra pod obtaženým černým svetříkem i na to, co mi řekla: „Nezapomeň, že jednoho dne můžeš učinit nějakého muže moc šťastným.“ Ano, myslím na to a zatím to jde. Pak ale v myšlenkách zabloudím až k E. [Emilovi], dívá se na baseballový zápas, sleduje televizi nebo se nespoutaně řehtá nějakému sprostému vtipu s ostatními kluky a okolo se povalují zelené a leskle zlaté plechovky od piva, plné popelníky. Vracím se k sobě, sedím, plavu a skoro se topím, nemocná touhou. Mám v sobě vypěstováno příliš mnoho skrupulí, než abych bez katastrofálních následků dokázala prolomit stávající tradice. Mohu jenom závistivě stát na hraniční čáře a nenávidět, nenávidět, nenávidět muže, kteří — nerozpolcení — mohou svůj sexuální hlad zasytit svobodně a bez pochybností, zatímco já se hrabu od jednoho rande k druhému v těžkopádné, nikdy nenaplněné touze. Celé mě to znechucuje.

Ano, jsem do tebe blázen [do Emila]. Stále. Ještě nikdy nikdo ve mně neprobudil takovou vlnu tělesné žádostivosti. Skončila jsem to s tebou, protože jsem nemohla snést pomyšlení, že bych byla jen jednou z mnoha… Než dám své tělo, musím dát své myšlenky, svého ducha, své sny. Ale ty jsi nic z toho nechtěl.

V té hře na hledání spřízněné duše, v pokusech a zkouškách, je tolik bolesti. A náhle si uvědomíš, že jsi zapomněla, že je to jenom hra, a odcházíš se slzami v očích.

Kdybych o všem tak nepřemýšlela, byla bych šťastnější. Kdybych neměla sexuální orgány, nepotácela bych se neustále na hranici nervózních emocí a slz.

Po čase si nejspíš na tradiční představu manželství a rodičovství zvyknu. Jenom ať to sladce smyslné omámení mysli neudusí mou touhu po realizaci. Jistě, manželství je také formou sebevyjádření, ale jen ať se moje umění, moje tvorba nestane pouhou sublimací mých sexuálních tužeb, které vyprchají, jakmile se vdám. Kéž ho jenom najdu… toho inteligentního, ale také tělesně přitažlivého a pohledného muže. Když mohu nabídnout toto spojení já, proč bych ho nemohla očekávat také od muže?

Jak spletité a komplikované jsou pochody nervového systému! Pronikavé zadrnčení telefonu vyšle signál chvějivého očekávání děložními stěnami a zvuk jeho hlasu na drátě — drsný, ostrý a intimní — sevře váš střevní trakt. Kdyby v populárních písničkách vyměnili slovo „láska“ za „žádost“, přiblížili by se více pravdě.

Eddie, pomyslela jsem si. Jaká ironie. Jsi sen. Doufám, že tě nikdy nepotkám. Ale tvůj náramek je symbolem mého vnitřního klidu… mé oddělení od noci. Miluji tě, protože ty jsi já… mé psaní, má touha žít mnoho životů. Ve svém malém měřítku budu bůžkem. Doma na psacím stole leží nejlepší povídka, jakou jsem kdy napsala. Jak bych mohla říct Bobovi, že moje štěstí pramení z toho, že jsem vytrhla kousek ze svého života, kousek bolesti a krásy, a proměnila ho ve strojem psaná slova na kusu papíru? Jak by mohl vědět, že si svůj život, své prudké city a emoce ospravedlňuji tím, že je napíšu?

Dnes v noci jsem ošklivá. Ztratila jsem všechnu víru ve svou schopnost přitahovat muže, víru ve svou tělesnou ženskost, jež je nyní spíše jenom jakýmsi patetickým neduhem. Můj společenský život je na tom víc než bídně. Jediný spojovací článek se sobotním nočním životem se vytratil a nikoho jiného nemám. Vůbec nikoho. Na nikom mi nezáleží a ten pocit platí očividně oboustranně. Čím to je, že někdo přitahuje druhé? Vloni jsem kolem sebe měla několik kluků, kteří se mě z různých důvodů snažili získat. Byla jsem si jistá svým vzhledem, svou přitažlivostí, moje ego bylo uspokojené. Teď, po posledních třech schůzkách naslepo (z nichž dvě skončily úplně katastrofálně a ta třetí nakonec taky vybouchla) se začínám divit, jak jsem si kdy vůbec mohla myslet, že jsem pro muže žádoucí. Ale uvnitř to vím. Mívala jsem jiskru, sebejistotu. Dřív jsem hned nezezelenala, nezvážněla a netvářila se jako na pohřbu. Teď už vím, co myslela ta dívka v Celii Amberleyové, když řekla: „Když mě políbí, všechno bude v pořádku a já budu zase hezká.“ Napřed ale potřebuju kluka, kohokoliv, komu bych se líbila — někoho, jako byl Emile. A pak potřebuju někoho opravdového, toho pravého, tady a brzo. Do té doby jsem ztracená. Myslím, že jsem občas šílená.

1. 2 Eddie Cohen, přítel, s nímž si Plathová dopisovala – jeden z mála lidí, kterým se svěřovala se svými skutečnými pocity. Cohen byl také první, kdo si uvědomil, že Sylvii hrozí nervové zhroucení, a poradil jí, aby vyhledala pomoc u psychiatra. Věta, kterou tu Plathová zmiňuje, se objevuje i v knize Pod skleněným zvonem.

Sylvia Plathová získala několik stipendií a v září 1950 se stala studentkou prvního ročníku na Smith College. Zápisky z tohoto období nejsou datovány, a navíc byl text i natolik krácen, že by bylo lepší, kdyby ho čtenář nečetl jako souvislé vyprávění, ale spíše tematicky. Studijní nároky kladené na Plathovou byly mimořádně vysoké — nechtěla přijít o stipendium a snažila se udržet si svou vysokou akademickou „laťku“. Chtěla být společensky přijata ostatními studenty (hlavně muži) a neměli bychom zapomenout ani na její vášnivé zaujetí pro literární tvorbu, pro psaní básní a povídek.

Její matka a prarodiče žili společně ve Wellesley, matka vyučovala, otec zemřel, když jí bylo osm let. Mladší bratr Warren dostal stipendium na univerzitě v Exeteru.

Northampton

Bože, kdo jsem? Sedím v knihovně, nad hlavou mi oslnivě září světla, větrák hlasitě hučí. Dívky, samé dívky čtoucí knihy. Soustředěné, narůžovělé, bílé, žluté tváře. A já tu sedím bez totožnosti — bez tváře. Bolí mě hlava. Než usnu, musím studovat historii… před zítřejší snídaní musím pochopit staletí, musím srovnat milióny životů. Přesto ale vím, že tam vzadu v domě mám pokoj plný své přítomnosti. A v sobotu mám rande — kdosi uvěřil, že jsem člověk, ne pouhé jméno. Jediný doklad toho, že jsem skutečná osoba, nejenom uzlíček nervů bez totožnosti. Jak by se Huxley smál. Jaká je to tady přípravka! Stovky tváří skloněných nad knihami, hučící větráky zabíjející čas na ostří myšlenek. Noční můra. Bez slunce. Pouze neustávající pohyb. Kdybych odpočívala, kdybych o sobě přemýšlela, zbláznila bych se. Je toho tolik, vleče mne to různými směry, zeslabuje, táhne k obzorům, které leží příliš daleko na to, abych k nim mohla dorazit. Opustit tak na chvíli germánské kmeny a odpočívat. — Ale ne! Dál, dál, dál. Mnoha říšemi, epochou úpadku, pádu. Svižný, nekončící krok. Budu vůbec ještě někdy odpočívat v slunečním jasu? V ospalém, malátném, zlatavém vnitřním klidu?

Myslím, že teď už vím, co znamená osamění. Aspoň tedy krátkodobé osamění. Přichází odněkud z nedefinovatelného jádra mého já — jako nemoc krve, jejíž živnou půdu, původ nákazy, nelze najít. Po prázdninách ke Dni díkůvzdání jsem zase zpět ve svém pokoji na koleji. Stýskání je jméno, které se dává tomu chorobnému pocitu, jenž mne ovládá. Jsem sama ve svém pokoji, mezi dvěma světy. Dole bydlí holky, nikdo z prvního ročníku, nikdo, koho bych znala. Mohla bych jít za nimi, s dopisními papíry jako záminkou své přítomnosti, ale to neudělám, ještě ne. Ne, nebudu se pokoušet utéct před sebou samou tím, že bych se zapojila do jejich umělého žvanění: „Mělas pěkné prázdniny?“ „Ó, ano a ty?“ Zůstanu tady a pokusím se své osamění udržet na uzdě. Na ty čtyři sváteční dny si už vzpomínám jenom stěží — rozmazaná čmouha domova, jenž se zdál menší než kdykoliv předtím, skvrny na ztmavlé žluté tapetě výraznější, můj starý pokoj, který už vlastně ani není můj, protože všechny moje věci jsou pryč. Nemohu oklamat sama sebe — uvědomuji si příliš jasně, že ať je člověk nadšený, jak chce, ať si je sebevíc jistý, že charakter je osudovou záležitostí, když je ve svém pokoji sám s hodinami hlasitě tikajícími ve falešném, radostném jasu elektrického světla, nic není opravdové, ani minulost, ani přítomnost. A když nemáš ani minulost, ani budoucnost — to jediné, z čeho se skládá přítomnost — pak se té prázdné ulity přítomnosti můžeš klidně zbavit a spáchat sebevraždu. Ale studená, důvody hledající šedá kůra mozková stále dokola papouškuje: „Myslím, tedy jsem,“ a šeptá, že stále ještě existuje šance, že nastane obrat, zlepšení, že do plachet zavane čerstvý vítr. A tak čekám. K čemu to je, že dobře vypadáš? Získáš tím dočasnou jistotu? K čemu slouží mozek? Aby člověk řekl: „Viděl jsem, pochopil jsem?“ Je to tak. Nenávidím se za to, že nedokážu přirozeně sejít dolů, že místo v lidech hledám útěchu v číslech. Nenávidím se za to, že tady sedím a jsem rozpolcená mezi něčím uvnitř mé duše, co ani nedokážu popsat. Tady jsem, hromádka vzpomínek na minulost a snů o budoucnosti, svázaná do docela úhledného uzlíčku z masa a krve. Pamatuji se, čím toto tělo muselo projít, a sním o tom, co možná zažije. Zaznamenávám tu počínání svých optických nervů, chuťových buněk, smyslových vjemů. A myslím na to, že nejsem nic víc než další kapka v obrovském moři hmoty, předem určená, schopná uvědomit si vlastní existenci. Stejně jako milióny jiných, i já jsem byla při svém zrodu potencionálně čímkoliv. I já jsem zakrněla, i já jsem byla vymezena svým okolím, svými výhonky dědičnosti. I já nakonec najdu soubor věcí, kterým budu věřit, soubor pravidel, podle kterých budu žít, ale uspokojení z jejich nalezení bude zmařeno skutečností, že jsem se dotkla krajnosti v povrchním dvourozměrném životě. Osamění nepochybně vybledne a zmenší se, až se zítra vrátím do výuky, až mě zastihne nevyhnutelnost studia ke zkouškám. Teď je ale tato falešná aktivita přerušena a já se zmítám v dočasném vakuu. Doma jsem odpočívala a hrála, ale tady pracuji, a tak když je moje rutina přerušena, cítím se ztracená. V tomto okamžiku nežije na zemi jiná živá bytost než já. Kdybych se procházela chodbami v přízemí, prázdné pokoje by se na mne posměšně šklebily ze všech stran. Bože, život je samota, bez ohledu na všechny existující opiáty, bez ohledu na křiklavé pozlátkové veselí bezúčelných večírků i bez ohledu na šklebící se tváře nás všech. A když konečně najdeme někoho, komu bychom se mohli svěřit, šokují nás slova, která ze sebe najednou koktáme — zní tak zrezivěle, nehezky, bezobsažně a chatrně, protože jsme je tak dlouho svírali v našem malém, těsném a tmavém nitru. Ano, radost, naplnění a pocit vzájemného společenství existuje, ale samota duše v jejím děsivém uvědomění si vlastního já je strašlivá a mocná.

Jedním z důvodů, proč jsem si tak dlouho do deníku nic nepoznamenala, je skutečnost, že mě nenapadla jediná slušná, souvislá myšlenka hodná zapsání. Moje mysl, abych použila odporně nabízejícího se srovnání, je jako odpadkový koš plný vyhozených papírů, vlasů a hnijících ohryzků. Mám depresi z toho, že jsem vystavena tolika životům, z nichž některé se s ohledem na mé dosavadní zkušenosti zdají tak vzrušující a nové. Míjím lidi a jenom lehce se o ně otírám — to mně vadí. Musím člověka obdivovat, musím ho mít skutečně hluboce ráda, abych ho mohla považovat za svého přítele. Tak to bylo s Ann[3] — obdivovala jsem její humor, její legrácky, její bohatou představivost — všechny ty věci, které ji dělají takovou, jaká je. Mohla jsem se na ni spolehnout a ona se mohla spolehnout na mě. Společně jsme se mohly postavit všemu — tedy ne úplně všemu, to by se vrátila. A tak je tedy pryč a já se cítím jako okradená. Ale co já vím o skutečném trápení? Nikdo z mých milovaných nezemřel[4] ani nebyl mučen. Vždycky jsem měla co jíst, kde spát. Byla jsem obdarována pěti smysly i atraktivním vzhledem. A tak si mohu filozofovat ze svého útulného polstrovaného křesílka. Tak mohu studovat na jedné z nejskvělejších amerických univerzit, mohu bydlet společně s dvěma tisíci nejskvělejších amerických dívek, na co bych si mohla stěžovat? Na nic. Nejlepší způsob, jak zlepšit své sebevědomí, je říct si, že jsem dostala stipendium a že kdybych na střední škole neprokázala tak silnou vůli a pořádně se neučila, nikdy bych tady nebyla. Ale když nad tím přemýšlím, kolik z toho byla moje vůle? A kolik z toho byla schopnost přemýšlet, kterou jsem dostala do vínku od svých rodičů, kolik z toho bylo jejich pobízení, abych studovala a dosáhla akademického úspěchu a konečně i kolik z toho byla nutnost najít alternativu ke světu chlapců a dívek, do kterého jsem neměla přístup? A nevychází moje touha psát ze sklonu k introverzi, jenž pramení z dětství, kdy jsem žila v pohádkovém světě Mary Poppinsové a medvídka Pú? Není to důvod, proč jsem se vlastně nikdy nedokázala sblížit s většinou svých vrstevníků? A co skutečnost, že jsem byla „vynikající studentka“, „jiná“ než mí drsně světaznalí spolužáci? Nevím sice jak jiná — snad jako zvíře vracející se ke svému stádu poté, co se jej dotkly lidské ruce.

Žárlím na všechny, kteří přemýšlejí více do hloubky, kteří píší lépe, kreslí lépe, lyžují lépe, vypadají lépe, žijí lépe než já. Sedím u psacího stolu a dívám se ven do jasného, čistého lednového dne, fičí tam ledový vítr, jenž našlehal nebe do bílomodré pěny. Vidím Hopkinsův dům, ježaté černé stromy, dívku jedoucí na kole po šedé silnici. Vidím, jak sluneční světlo dopadá šikmo přes stůl a zachycuje se na měňavých nylonových vláknech punčoch, které se suší na garnýži. Myslím si, že když vidím a pokouším se zaznamenávat to, co moje oči vnímají, moje existence za něco stojí. Nejsem hloupá?

Dětství jsem prožila v úžasné, neexistující pohádkové zemi čarovných královen, panenských služek, malých princezen a jejich šípkových keřů, ve světě dojemných medvídků a hýkajících oslíků, byl to personifikovaný život, tak jak ho milují neznabozi, čarovné hůlky, bezchybné ilustrace a krásné tmavovlasé dítě (já) létající půlnoční oblohou po hvězdném chodníčku v matčině krabičce na špulky, Griselda v peříčkovém plášti procházející bosá a v doprovodu Kukačky světem osvětleným lucerničkami přikyvujících mandarinů, Radost ve své květinové zahrádce s květinkovými vílami, Hobbit a skřítkové se zlatými opasky a modrými a purpurovými kapucemi, kteří pijí pivo a zpívají o dracích z jeskyní v údolí — to všechno jsem znala, prožívala, tomu všemu jsem věřila. To byl můj život, když jsem byla malá. Přesunout se do světa „dospělé“ reality. Cítit, jak jemná kůže dětských prstíčků hrubne, aby mohla cítit sex… Cítit, jak se vyvíjí sexuální orgány a jak se začínají v těle hlásit o slovo, dělat si starosti kvůli škole, zkouškám (slova sama tak nepříjemná jako zvuk křídy skřípající po tabuli), kvůli každodennímu živobytí, manželství, sexu, nesnášenlivosti, válce, ekonomii, smrti i svému egu. Jaké patetické zničení krásy a dětské reality. Nechci být sentimentální (byť to tak asi zní), ale proč k čertu musíme být utvářeni tím hlaďoučkým světem kyprých selek plným jahod se šlehačkou a Alenčinou říší divů, když si nakonec stejně musíme tak neuvěřitelně bolestně uvědomit, že jsme se stali dospělými, jež čeká v životě tolik nudných povinností? Učit se oplzlé a sprosté významy slov, které jsme kdysi tak milovali, třeba „fairy“ (pozn. překl.: „fairy“, tj. víla, je zastaralé vulgární označení pro homosexuála), chodit na studentské večírky, na kterých ti nějaký kluk strká hlavu do výstřihu, či se tě dokonce pokouší znásilnit, když se předtím neukojil tím, že zabořil prsty do masa tvých ňader. Zjistit, že existují milióny krásných mladičkých dívek, jež každým dnem opouštějí neohrabané období dospívání — tak jako dříve i ty — aby začaly s dobrodružným životem, ve kterém budou laskány a milovány. Uvědomit si, že s nimi musíš soupeřit, a to i přesto, že majetek a krása nejsou tvým cílem. Zažít, jak jeden kluk ledabyle poznamená něco o „čtvrti, kde bydlíš“, zatímco tě v posledním modelu kabrioletu svého otce odváží do motorestu. Uvědomit si, že by ses nejspíš mohla stát významnější spisovatelkou, kdyby ses narodila v rodině bohatých intelektuálů. Uvědomit si, že pravdě stejně nikdy nepřijdeš na kloub, že používáš jenom pomíjivá slova, která se ti hodí v daném okamžiku, místě a stavu mysli. Uvědomit si, že láska nikdy nepřijde, protože lidé, které obdivuješ (třeba Perry),[5] jsou nedosažitelní, neboť stojí o někoho jiného (třeba P. K.). Uvědomit si, že je stejně chceš jenom proto, že je nemůžeš mít. Toužit po osobě opačného pohlaví, která by pochopila a rozvinula tvé myšlenky a instinkty, a zjistit, že většina Američanů uctívá ženu jako stroj na sex s kulatými prsy a příhodným otvorem ve vagině, jako namalovanou loutku, která by svou pěknou hlavou měla přemýšlet jenom o vaření, o řízku k večeři a o tom, jak sexuálně uspokojí svého muže, až se po náročném osmihodinovém pracovním dni vrátí domů.

A co se jednoho dne nestane? Sejdeš si dolů pro zapomenutý dopis a tiché, důvěrné hlasy dívek, které si spolu povídají v obývacím pokoji, se náhle rozdrolí do nesouvislého mumlání a jejich oči se úlisně svezou kolem tebe, přes tebe, od tebe, ve zrádné snaze vyhnout se nejistému, ustrašenému chvění v tvých očích. Připomeneš si všechny ty nepříjemné poznámky, které se tě týkaly a snažily se tě uškrtit na neviditelné oprátce pomluv. Víš jistě, že šlo o tebe, a stejně dobře to ví i ty osoby, které tě trápí. Ale vaše hra spočívá v tom, že všichni zúčastnění dělají, jako by o ničem nevěděli, jako by to tak nemysleli, jako by tomu nerozuměli. Někdy se ti podaří protizásah, a ty a tvůj protihráč zápasíte se statečnými úsměvy na tváři, zatímco se otrávené šipky zlověstně chvějí ve vašich otevřených ranách. Častěji jsi však tak znechucená, že ani nemáš sílu se útoku postavit. Stejně víš, že by se nakonec z tvých slov falešně jiskřících ve vzduchu vyplížil jenom strach a pocit nepatřičnosti. A tak tedy posloucháš, jak ti jedna z nich říká: „Raději odflinkneme trochu školu, ať je aspoň nějaká zábava, než abychom byly celou dobu zalezlé v pokoji.“ A pak ještě slaďoučkým hláskem dodá: „Ani se neukážeš. Pořád se učíš ve svém pokoji!“ A ty na to neřekneš nic. A, och, jak se jenom usměješ!

Linda je ten nevýrazný typ, kterého by sis na ulici sotva všimla. Je spíš domácká, nepopsatelná, připomíná mi v té své šedivosti gumu. Má nervózní lesklé oči jako neurotická zlatá rybka. Její pleť je matná, možná lehce trudovitá. Vlasy: rovné, hnědé, mastné. Ale její příběhy si pamatuješ. Umí psát. Lépe, než jsi kdy snila. Sype z rukávu dialogy, které dýchají láskou, sexem, strachem, vzrušením, byť jde jenom o sled krátkých větiček připomínajících výstřely z pistole. Vyhledala sis svou povídku, tu, která vyhrála třetí místo v soutěži časopisu Seventeen. Když sis znovu přečetla ty odstavce plné sentimentu, jež se ti ještě před pár měsíci zdály tak opravdové a upřímné, udělalo se ti zle. Na svou omluvu nemůžeš ani říct, že to bylo tak sterilní a stylově utlumené záměrně. Naopak — celý příběh se dal trapně předpovědět. Raději se tedy přestaneš divit, že někdo dokáže psát o tolik živěji než ty. Přestaneš si pěstovat na svých delikátně plochých ňadrech osamělost a poetickou odlišnost. Řekneš si: Je příliš dobrá na to, abych na ni zapomněla. Co kdyby se stala mojí kamarádkou a soupeřkou zároveň? Mohu se od ní hodně naučit. A tak to zkusíš. A tak se ti možná vysměje do tváře. A tak tě nakonec možná porazí na hlavu. Přesto to ale zkusíš, a možná, snad tě vedle sebe snese.

Nespokojená? Ano. Proč? Protože nemohu být Bohem, ani univerzálním „ženomužem“, ani ničím pořádným. Jsem to, co cítím, myslím, dělám. Chci vyjádřit své bytí tak plně, jak to jenom dovedu, protože jsem přišla na to, že tím mohu dokázat své právo na život. Ale když chci vyjádřit, co jsem, musím mít ve svém životě určité zázemí, místo odrazu a správnou techniku, jinak nedokážu uspořádat ani svůj osobní, patetický zmatek. Teprve teď si pomalu začínám uvědomovat, jak falešné a provinční toto zázemí, toto místo odrazu musí být. A to je to, s čím se dokážu vyrovnat jenom těžce.

Perry řekl, že jeho matka prohlásila: „Dívky hledají jistotu, chlapci zase družku. Každý hledá něco jiného.“ To je dost sporné. Nejsem ráda, že jsem dívka, a nezbývá mi, než abych si zvykla na skutečnost, že nemohu být mužem. Jinak řečeno: svou energii musím směřovat stejným směrem jako můj životní druh, přesněji — přes něho. Mým jediným svobodným činem je výběr partnera — mohu si vybrat, mohu odmítnout. Ale i přesto je to tak, jak jsem se obávala: pomalu, pomalounku si na tuto myšlenku zvykám a přizpůsobuji se jí…

Jsem trochu mužem: všímám si ženských ňader a stehen jako muž vybírající si novou milenku… ale to je spíš umělecký a analytický postoj k ženskému tělu… protože jsem samozřejmě více ženou. Na jedné straně toužím po plných ňadrech a krásném těle, na druhé straně se mi však oškliví živočišnost, kterou s sebou přinášejí… Toužím po věcech, jež mě nakonec ničí… Přemýšlím o tom, jestli umění oddělené od normálního konvenčního života je tak živé jako umění se životem spojené. Jinak: Znamená to, že by manželství ze mě vysálo tvořivou energii a zničilo mou touhu po literárním a výtvarném vyjádření, touhu, která sílí s prohlubováním neuspokojených emocí… nebo že bych se dokázala (když se vdám) realizovat jak v umění, tak i v dětech?… Jsem dost silná na to, abych zvládla obojí? To je jádro věci. Doufám, že si k té zkoušce dodám odvahy… i když se tak bojím.

Z pohledu na vlásničky se mi dělá zle. Nedotkla bych se jich ani za nic. Jednou, když jsem odcházela z nemocnice, kde mi právě vytrhli mandle, mě jedna sestra požádala, abych donesla několik sponek ženě ležící ve vedlejším pokoji. Znechuceně jsem je vzala ztuhlou, neochotnou rukou, která se silně zachvěla, když se ty studené, odlidštěné kousky kovu dotkly její kůže. Byly studené, mastně se leskly a odporně z nich vyzařovalo teplo a nechutné intimní spojení se špinavými vlasy.

Následující zápis je první z mnoha jízlivých portrétů, které se v denících vyskytují. Plathová si brala na mušku především své nejbližší, ale nepochybně měla dané osoby (v tomto případě babičku) velmi ráda.

Pro pozdější použití:

Nejspíš v sarkastické básni o tlusté, mastné a nedokonalé babičce:

Směj se když zvedáš své oči k nebi

mysli na její tlustou růžovoučkou duši

klopýtající mezi logickými pěticípými hvězdami.

Je to otázka volby: mohu být buďto činorodá a šťastná, nebo sebezkoumavě pasivní a smutná. Nebo se možná zblázním z toho, jak se melu mezi oběma polohami.

Říká se, že kočky mají devět životů. Ty máš jenom jeden a někde na tenké, slaboučké nitce tvé existence je černý uzel, krvavá sraženina, srdce, jehož tep ustal, a to znamená konec jedince, který se jmenuje „já“ a „ty“ a „Sylvia“. A tak přemýšlíš, jak se máš chovat a jaká máš být, a přemýšlíš o svých životních hodnotách a názorech. Při všem tom relativismu a zoufalství, při čekání na to, až začnou padat bomby, až se krev (prolévaná v tomto okamžiku v Koreji, v Německu, v Rusku) začne valit a řinout i před tvýma očima, při tom všem přemýšlíš s morbidním strachem o tom, jak se máš držet země, semínek trav a života. Přemýšlíš o svých osmnácti letech a potácíš se mezi umíněným přesvědčením, že s ohledem na své schopnosti i možnosti jsi dost úspěšná… (neměříš se přece s dívkami ze svého rodného města, ale z celé Ameriky) a mezi obavou, že se ti zase až tak dobře nedaří. Přemýšlíš, jestli jsi schopná si neustále klást překážky a jestli je nehledě na vyvrknuté kotníky dokážeš překonávat. A zase ten stejný refrén: Co ve svých osmnácti letech máš? A přitom dobře víš, že ať už vlastníš cokoliv materiálního, nemůžeš to stejně udržet, neboť vše se rozloží či vyklouzne mezi tvými drsnými a smrtelně ztuhlými prsty. Nakonec shniješ v zemi, a tak se ptáš, o co vlastně, sakra, jde? Komu na tom záleží? Ale tobě na tom záleží, nechceš přece žít život, který se dá stručně popsat, odbýt v krátkém medailonku začínajícím slovy: „Byla typem dívky, jež…“ a po dalších pětadvaceti či méně slovech končí. Chceš přece žít tolik životů, kolik jenom můžeš… v tomto ohledu jsi pravým kapitalistou… a protože je ti osmnáct, protože jsi stále zranitelná, protože si stále moc nevěříš, mluvíš trošku trhavě, trošku přemoudřele, je to jakýsi zastírací manévr, aby tě nemohli nařknout ze sentimentu, přecitlivělosti nebo z feministických taktik. Maskuješ se, aby ses mohla i nadále smát sama sobě — dokud máš čas. A pak myslíš na lidi z masa a krve, na ty, které znáš, a provinile přemýšlíš o tom, kam tě ten velký proud jistoty nese. (To je ten pragmatický přístup… kam jdeš? Co dostáváš? Měř své životní zásady a hodnoty materiálním ziskem, který ti přinášejí.) Vezmi si třeba své prarodiče. Co o nich víš? Narodili se v Rakousku a ještě dnes mají problémy s anglickou výslovností. Děda má bílé vlasy a je neuvěřitelně vyrovnaný, neuvěřitelně starý, neuvěřitelně roztomilý ve svém slepém a němém obdivu ke všemu, co děláš. (A ty jsi zase hořce a pokrytecky pyšná na to, že je správcem v jednom venkovském klubu.) Babička je čiperka s mohutnými ňadry a tenkýma artritickýma nohama. Vaří skvělé smetanové omáčky a vymýšlí si nové recepty. Srká hlasitě polévku a kousky jídla jí z talíře padají na šaty. Začíná špatně slyšet a vlasy jí šediví. Tvůj mrtvý otec spočívá v buněčném systému tvého dlouhého těla, jež vzešlo ze spojení jeho spermie s vajíčkem tvé matky. Vzpomínáš si, že když jsi byla malá, bylas jeho mazlíčkem a vymýšlelas pro něj malé tanečky, které jsi mu předváděla, když po večeři ležel na gauči v obýváku. Přemýšlíš, jestli nepřítomnost staršího muže v rodině nemá něco společného s tvou prudkou touhou po mužské společnosti a s potěšením, které ti přináší tlumené zvuky skupinky chlapců, kteří si povídají a smějí se na ulici. Je ti líto, že když jsi byla malá, neměla jsi někoho, kdo by tě vedl k botanice, zoologii i ostatním přírodním vědám. Ale tvůj otec zemřel a ty ses abnormálně upnula na „humanitní“ osobnost své matky. A jak ses jednou lekla, když jsi domluvila a najednou jsi uslyšela ozvěnu svého hlasu! Znělo to, jako by z tebe mluvila ona, jako bys nebyla zcela sama sebou, ale rostla a pokračovala v jejích stopách, jako by se na tvé tváři odrážel její výraz. (A pak hloubáš nad tím, jestli se přesně toto nestává starým lidem, když zemřou spokojení, smíření… cítí, že dokázali vystoupit z hranic svého těla, jež se rozpadlo osudově a navždy, a že se jejich zápal, protoplazma, vitalita zachovaly a přešly na jejich potomky a tak řetěz života pokračuje dál?…) Pak je tady tvůj bratr — 190 cm vysoký, milý a inteligentní. Prali jste se, když jste byli malí, házelas mu na hlavu cínové vojáčky a pochroumala krk neopatrným zacházením s bruslemi… a pak ses ho na loňské letní brigádě na farmě naučila milovat a skutečně ho znát. A taky si vzpomínáš na ten jeho bledý, ustrašený výraz kolem úst toho dne, kdy si ostatní děti umanuly, že tě hodí do necek — i na to, jak ti přišel na pomoc, jak tě bránil. Ano, dokážeš v několika větách popsat lidi, s kterými jsi žila osmnáct let… Ale dokázala bys popsat jejich život, sny či nadějná očekávání? Mohla by ses o to možná pokusit, ale nejspíš by byly dost podobné tvým… protože dohromady tvoříte jakousi neobjasnitelnou jednotu, rodinu se všemi propletenými pnutími, iracionálními láskami, soudržností a věrností, jež se zrodily a byly pěstovány společnou krví. Tito lidé jsou v podstatě zodpovědní za to, čím jsi dnes ty.

A kluci… Jimmy Beale, který ti v páté třídě maloval obrázky, jezdil po pláži na kolečkových bruslích a plánoval si svatbu v malém bílém domečku s růžemi u laťkového plůtku. (A teď si také dost absurdně vzpomeneš na to, jak se jeho malá sestra utopila v moři, protože se pod ní probořila ledová kra, i na to, že jsi nevěděla, jak se máš chovat, když se Jimmy — s bledou, utrápenou tváří — vrátil po několika dnech do školy. Chtělas mu říct něco milého, chtělas mu povědět, jak moc je ti to líto, ale náhle jsi ucítila, jak se zatvrzuješ a jak na něj začínáš mít jakousi podivnou zlost kvůli jeho slabosti, která ještě zesílila tvoji. Vyplázlas na něj tedy jazyk a zašklebila ses. A od té doby sis s ním už nikdy nehrála.) Pak tam byl vysoký, nemotorný John Stenberg, který vytiskl na svém malém tiskařském lisu „Sylvia miluje Johna“ a rozházel stovky těchto lístečků po celé čtvrti i škole. Zahanbená, ale tajně i vzrušená takovou pozorností své osobě, ses vysmála zaječí pacičce, kterou ti chtěl darovat, a stejně pohrdavě jsi odmítla jeho pozvání na karneval. (O mnoho let později bys byla nekonečně vděčná za jakýkoliv projev mužské pozornosti.)

1. 3 Důvěrná přítelkyně z prvního ročníku, která odešla ze Smith College, ale jejich přátelství trvalo i nadále.

2. 4 Otec Otto Plath zemřel, když bylo Sylvii osm roků.

3. 5 Perry Norton, bratr Dicka Nortona, s nímž se Plathová přátelila. Perryho Sylvia také velmi přitahovala.

V létě 1951, před druhým ročníkem na Smith College, pracovala Sylvia Plathová u jisté rodiny v Swampscottu ve státě Massachusetts. Starala se o dvě malé děti a vypomáhala v kuchyni a její přítelkyně Marcia pracovala jenom o pár domů dál. Zkušenosti, které Plathová v létě získala, zúročila později v básni „Opatrovnice dětí“.

Swampscott

Ležela jsem na břichu na ploché, teplé skále. Jednu paži jsem volně spustila a rukou jsem laskala zaoblené tvary sluncem prohřátého kamene a vnímala jeho vlhké hladké zvlnění. Kámen byl tak horký, tak masivní a zakulacený, že připomínal lidské tělo. Horký žár mi propaloval plavky a vyhříval mi celé tělo, zatímco moje ňadra spočívala téměř bolestivě na tvrdém, plochém kameni. Slaný vlhký vítr mi povíval s vlasy a přes jejich hustou, vlající masu jsem hleděla na modrý třpyt oceánu. Slunce se mi vsakovalo do každého póru, sytilo každou naříkající žilku až do mohutného žhnoucího zlatavého poklidu. Natáhla jsem se, tělo se na tom kamenném oltáři napnulo, pak se zase uvolnilo. Ucítila jsem, že jsem rozkošně znásilňována sluncem, plněna žárem nesobeckého, mohutného přírodního boha. Tělo mé lásky pode mnou bylo teplé a perverzní, odlišné od všech jiných těl. Nebylo měkké, pružné ani zvlhlé potem, ale suché, tvrdé, hladké, čisté a neposkvrněné. Ležela jsem vysoko, bílá jako křída a moře mne omylo, vydrhlo, vnitřně očistilo a slunce mne vysušilo do jiskřiva. Jako mořské řasy, chladivé, ostré, silně vonící — jako kámen, zaoblený, čistý — jako vítr, ostrý, slaný — takové bylo tělo mé lásky. Orgiastická oběť na oltáři skály a slunce. Vzešla jsem ze staleté lásky, čistá a nasycená všestravujícím žárem její nenucené a věčné touhy.

Přemýšlela jsem o alegoriích, přirovnáních a metaforách a náhle mne napadlo, jak by se dalo vyjádřit aspoň několik z těch mnoha zneklidňujících myšlenek, které mě napadají už od včerejška… jak by se dalo popsat to, co cítím k jedné bezejmenné části massachusettského pobřeží. Možná že to vypadá jako jednoduchý úkol, ale raději jsem chtěla vyčkat, až si budu jistá, že to skutečně zvládnu, protože to je jádro mé nepřetržitě se rozvíjející filozofie myšlenky a činu.

Na jedné relativně odlehlé kamenité pláži je velká skála vybíhající do moře. Šplháte, stoupáte z jednoho hrubého výstupku na druhý, až se dostanete na malou přírodní římsu dostatečně velkou na to, aby se na ní jeden člověk mohl pohodlně natáhnout. Pod sebou můžete pozorovat pravidelný rytmus přílivu a odlivu či plachetnice křižující v dáli až téměř u obzoru, hladinu, která odráží světlo, stín a pak zase světlo. Skály jsou spálené sluncem, mohutný, nikdy nekončící koloběh moře omleté balvany rozbil, rozdrtil a rozdrolil na hlaďoučké, sluncem vybělené kamínky, které chřestí a převalují se vám pod nohama, když po nich na pláži přecházíte. Hluboce mne zasáhlo vědomí pomalé nevyhnutelnosti postupných změn v zemské kůře. Stravující, ne božská láska, ale láska uvědomující si, že skály, jež jsou bezejmenné, vlny, jež jsou bezejmenné, ostrá tráva, jež je bezejmenná, to všechno je určeno vědomím člověka, který je v daném okamžiku pozoruje. Se sluncem vpalujícím se do skály i do masa, s větrem provívajícím trávy i vlasy se dostavuje poznání, že ty slepé, neměnné, mimovolné a nezúčastněné přírodní síly přetrvají a ten křehký, zázračně propojený organismus, jenž je vysvětluje, je obdaří významem, chvíli se bude pohybovat okolo, pak ochabne, zeslábne a nakonec se rozloží do anonymní prsti bez hlasu, bez tváře, bez totožnosti.

Z tohoto prožitku jsem se vynořila uzdravená a čistá, se sluncem zakouslým až do morku kostí, očištěná ledovým ostřím slané vody, vysušená a vybílená až do hladké vyrovnanosti, jež přichází při prodlévání mezi základními elementy života.

Z tohoto prožitku se také vynořila víra v návrat k lidskému světu malých chtíčů a klamných banalit. Víra, možná naivní a dětinská, zrozená z nekonečné jednoduchosti přírody. Je to pocit, že v životě existuje — nehledě na myšlenky a činy jiných — jedinečná čistota a krása, které lze sdílet ve volné přírodě, ve větru a slunci, s jiným lidským tvorem, který věří ve stejné principy.

Když však takto slepě věříme v jiného člověka, je skutečně ničivé uvědomit si, že s částí toho, co pro tebe představovalo bohaté a komplikované pojetí života, bylo nakládáno tak nedbale, tak lehkovážně — a právě tehdy omračující otupení ochromí tvoje slova, aby později uvolnilo cestu velké bolesti.[6] Je pro mě těžké psát o něčem, co by se podle mne mělo probrat spíše ústně. Ale chtěla jsem, aby ses aspoň zhruba dozvěděl, co se mnou včera udělalo tvoje překvapující a možná neuváženě důvěrné sdělení. Pocit, že člověk nemá právo soudit… a přesto se víra a důvěra rozpadly na kusy. Pocit, že existoval způsob, jak vše logicky zdůvodnit a omluvit, byť se pak pro vás někdo výjimečný stane jenom kýmsi obyčejným.

Tak to tedy je. Skála a slunce čekají na příští den volna a útěchy.

Teď si najednou nejsem moc jistá tím, co jsem do toho odeslaného dopisu napsala. Vůbec si nejsem jistá. Nebyla jsem to já, pasivně přístupná a chápající, kdo se podvolil? Neprovinila jsem se tím, že jsem jednoho chlapce dovedla až k sebenenávisti? Ale nevrací se to všechno k tomu, že žijeme v mužském světě? Protože i když si muž zvolí promiskuitu, může nad ní esteticky ohrnovat nos. I nadále může žádat od ženy, aby mu byla věrná, aby ho zachránila před jeho vlastními tělesnými touhami. Ale ženy mají také tělesné touhy. Proč by ženy měly být sníženy do pozice strážkyně vášní, opatrovnice dětí, krmičky mužovy duše, těla a pýchy? To, že jsem se narodila ženou, je moje hrozná tragédie. Od okamžiku svého početí jsem byla odsouzena k pučícím ňadrům, k vaječníkům místo penisu a šourku, k činům, myšlenkám a pocitům, jež jsou přísně vymezené mojí nevyhnutelnou ženskostí. Ano, moje sžírající touha pohybovat se ve společnosti dálkových řidičů, námořníků a vojáků, štamgastů v barech, touha být součástí jejich života, anonymní, poslouchající a zaznamenávající, to všechno je zničeno skutečností, že jsem dívka, žena, která žije v nepřetržitém nebezpečí, že jí někdo ublíží. Můj neutuchající zájem o muže a o jejich životy je často mylně považován za touhu je svést či za pozvánku k intimnostem. Ano, Bože, chci mluvit s každým, s kým mohu, tak do hloubky, jak mohu. Chci, abych mohla spát v širých polích, abych mohla cestovat na západ, abych se mohla volně procházet nocí.

A přijde doba, kdy jsou všechny tvoje výpustě ucpané, jakoby zalepené voskem. Sedíš ve svém pokoji, v těle cítíš bodavou bolest, která ti svírá hrdlo a nebezpečně se stahuje v malých slzných váčcích za tvýma očima. Jedno slovo, jedno gesto a všechno, co v sobě potlačuješ — zhnisané záště, sněť žárlivosti, nenaplněné, zbytečné touhy — se z tebe vyvalí v hněvivých bezmocných slzách, v trapném vzlykání a brekotu pro nic konkrétního. Neobejmou tě žádné paže, žádný hlas neřekne: „No, no. Spi a zapomeň.“ Ne, ve své nové a strašné nezávislosti cítíš nebezpečnou, varovnou bolest pramenící z nedostatku spánku a napjatých a unavených nervů a také cítíš, že rozdané karty jsou tentokrát proti tobě. Potřebovala bys nějakou výpusť, ale všechny jsou zavřené. Ve dne v noci žiješ v temném, těsném vězení, jež sis kolem sebe vybudovala. Dnes tedy cítíš, že praskneš, že se zlomíš, nebudeš-li moci tu obrovskou vroucí masu v sobě uvolnit, nenecháš-li ji vytrysknout nějakou puklinou v hrázi. Tak jdeš dolů a sedneš si k pianu. Děti šly ven, v domě je klid. Ostré údery na klávesnici: a úleva se pomalu dostavuje, protože se to těžké břímě na tvých ramenou zdá o něco lehčí. Rychlé kroky na schodech. Ostrá, úzká nazlobená tvář u zábradlí. „Sylvie, prosím tě, buď tak hodná a dopoledne, v úředních hodinách, nehrej. Otřásá to celým patrem.“

Ochromená, oněmělá a zahanbená jeho chladným tónem zalžeš: „Promiňte. Neměla jsem ani tušení, že je to tak slyšet.“

Tak to tedy také nepůjde. Zatneš zuby a pohrdáš sama sebou za to, že jsi tak nervózní a přecitlivělá, a přemýšlíš o tom, jak mohou lidé strpět, aby jejich osobnost byla rozdrcena strojovou diktaturou průmyslu, státu nebo jakéhokoliv jiného systému. A ty se mučíš kvůli pouhým deseti týdnům svého života, ze kterých ti už stejně zbývají jenom poslední čtyři.

Svoboda, sebesjednocující volnost, čeká už za rohem kalendáře. Ještě není ztracen celý život, pouze osmnácté léto. A možná že v té malé, tupé temnotě vyklíčí přece jenom něco dobrého.

Vítr přivál nad moře teple žlutý měsíc, cibulovitý měsíc, který vyklíčil na zabláceném, indigově modrém nebi a rozsypal jasně blikající plátky světla na chvějících se černých vodách.

Nejlépe se mi daří mimorozumový, smyslový popis. Jako ten odstavec nahoře. Vítr není schopen přivát měsíc nad moře, ale nějak podvědomě, nevysloveně jsem si měsíc ztotožnila s balonem, žlutým a lehounkým, pohupujícím se ve větru.

Záleží to na mé náladě — nevidím útlý, panenský, stříbrný měsíc, ale tlustý, žlutý, masitý, těhotný měsíc. Takový je rozdíl mezi dubnem a srpnem, mým současným a budoucím tělem. Nyní měsíc prodělal prudkou přeměnu, kterou umožnil nejasný, nespecifický obraz v první větě. Stal se cibulkou tulipánu, krokusu nebo astry a odtud pochází následující metafora: měsíc je „cibulovitý“, což je přídavné jméno znamenající zavalitý, ale také slovo, které nám připomene cibulku, hlízu, protože vizuální obraz je komplexní záležitostí. Sloveso „vyklíčit“ pak ještě zesiluje předcházející náznak „rostlinnosti“ měsíce. Výrazem „zablácené indigově modré nebe“ je vytvořeno napětí schopné nekonečných variací s každým slovním spojením. Slovo „zablácený“ má také dvojí záběr: jednak popisuje ušpiněnou temně modrou oblohu a pak naznačuje spojení „blátivá půda“, které zesiluje metaforu měsíce jako cibulky pěstované v nebeské zemi. Každé slovo se dá rozebírat ještě dále — z hlediska samohláskových a souhláskových odstínů, hodnot, chladu a vřelosti, asonance a disonance. Vlastně si myslím, že se dá vizuální vzhled a zvuk, když mluvíme jenom o nich, přirovnat k mechanismu hudby… nebo barvě a konzistenci obrazů. Přesto — protože nejsem v tomto oboru vzdělaná — mohu jenom hádat a experimentovat. Chci však vysvětlit, proč jsem použila právě daná slova. Každé totiž volím z určitého důvodu, a byť nemusí být nutně tím vůbec nejvhodnějším slovem, vybrala jsem je po dlouhých úvahách. Tak například nikdy nekončící pohyb vln přináší jiskření měsíčního světla. Aby čtenáři získali v mysli obraz přerušovaného pohybu, použila jsem přídavné jméno „blikající“, naznačující zářivé staccatové jiskření, a „chvějící“, které naopak spíše vyjadřuje legatový a rozechvělejší pohyb. „Jas“ a „čerň“ jsou zřejmé kontrasty světla a temnoty. A co mi dělá potíže? Nedostatek nespoutaného myšlení, neotřelá imaginace. Příliš silný, podvědomý sklon ke klišé, k ušlápnutým slovním spojením. Nedostatek originality. Slepé uctívání moderních básníků a nedostatek analyzování a zkušenosti.

Mým cílem, o němž jsem se mlhavě zmínila již dříve, je vtáhnout jisté názory, pocity a myšlenky do čtenářovy pseudoreality. („Pseudo“ z nutnosti.) Protože je ženské vnímání světa založeno převážně na emocích a smyslech, takto s ním nakládám i ve svém psaní. To s sebou často přináší těžké popisné pasáže a celé kaleidoskopy přirovnání.

Úplně nejblíže mám nejspíš k Amy Lowellové. Miluji básnickou jasnost a čistotu Elinor Wylieové, nevyzpytatelný, lyrický, typograficky excentrický verš E. E. Cummingse, dojímají mne T. S. Eliot, Archibald MacLeish, Conrad Aiken…

Bože, když čtu tu pevnou, střídmou a průzračnou prózu Louise Untermeyera a vidím destilované vášně tolika básníků, připadá mi moje tvorba tuhá, slabá, chudokrevná, moučná a zcela absurdní.

Mírná úprava: A vítr přivál nad moře teple žlutý měsíc: cibulovitý měsíc, jenž vyklíčil na zabláceném indigově modrém nebi a rozsypal blikající bílé plátky světla na chvějící se lány mořských vod.

Northampton

Table of Contents

Poznámka českého nakladatele

Poznámka vydavatele

Předmluva

ČÁST I Smith College 1950–1955