Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jonathan Kennedy

Bakterie, viry a dějiny
Jak patogeny ovlivňují minulost i přítomnost

Z anglického originálu knihy Jonathan Kennedy: Pathogenesis,
vydaného nakladatelstvím Penguin Random House v roce 2023,
Velká Británie
přeložil Petr Somogyi

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10262. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Mapa na obálce iStock.com/THEPALMER
Počet stran 328
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Pathogenesis © Jonathan Kennedy, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2025
Translation © Petr Somogyi, 2025
Cover Photo © iStock.com/THEPALMER
All rights reserved.

ISBN 978-80-271-8229-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-8228-2 (pdf)
ISBN 978-80-247-3633-4 (print)

Pro Farrah a Zahu

Úvod

Prehistorické epidemie

„Tam, kde končí dalekohled, začíná mikroskop.“

VICTOR HUGO

Za zrcadlem

Podle Sigmunda Freuda se v západní vědě odehrály tři zásadní revoluce a každá z nich mohutně otřásla přesvědčením člověka, že je něčím výjimečný (Freud tomu říkal „naivní sebeláska“).1 U počátku první revoluce stál Koperník, který zjistil, že Země není středem vesmíru, ale jen jednou z několika planet, jež obíhají kolem Slunce. Po tomto procitnutí jsme se však ještě mohli utěšovat slovy z biblické knihy Genesis, podle nichž Bůh stvořil člověka k obrazu svému a svěřil mu vládu nad zemí, mořem i zvířaty (i když z kosmického hlediska se tato vláda odehrává jen na periferii). Pak ale přišel Charles Darwin a upozornil na to, že člověk je jen jedním z mnoha živočišných druhů a že máme společného předka s primáty. Třetí vědeckou revolucí pak byl podle Freuda jeho vlastní objev nevědomí. Zjištění, že neovládáme dokonce ani procesy našeho myšlení, představovalo podle něho „ten nejtěžší úder lidské posedlosti vlastní velikostí“.

Freudův názor, že psychoanalýza přestavuje významnější objev než Koperníkovy a Darwinovy teorie, nám může snad připadat poněkud sebestředný.2 Avšak podstata jeho myšlenky – že čím více toho lidé vědí o světě, tím více si uvědomují, jak jsou bezvýznamní – je správná. Například moderní teleskopy ukázaly, že naše planeta je titěrná skála, která krouží kolem nevýznamné hvězdy, jež je součástí galaxie, v níž je nejméně 100 miliard dalších hvězd a která je sama jen jednou z mnoha miliard galaxií ve vesmíru. Kromě toho ale narazíme ve vědě i na další revoluční objevy, které zpochybnily neotřesitelnou víru našeho živočišného druhu v sebe sama. Podle mého názoru představuje nejdůležitější z těchto revolucí objev světa, který je podobně rozsáhlý jako vesmír, přesto je však tak nepatrný, že ho pouhým okem nikdy neuvidíme: mám na mysli svět bakterií, virů a dalších mikroorganismů.3

Na začátku 17. století si Galileo Galilei uvědomil, že pokud zamění ve svém dalekohledu pořadí čoček, umožní mu to vidět velmi malé objekty.4 Poprvé v dějinách tak měl člověk k dispozici technické prostředky, jež mu umožnily spatřit mikroorganismy. Jenže Galileo se raději věnoval pozorování planet na obloze, a tak dveře do mikrosvěta otevřel až o padesát let později jeden obchodník s textilem v nizozemském městě Delft. Antoni van Leeuwenhoek si svůj přístroj původně sestavil k tomu, aby mohl zkoumat kvalitu látek, které kupoval a prodával. Časem se ale začal věnovat pozorování přírody. V dopisech adresovaných Královské společnosti v Londýně barvitě líčil, jak úplně všechno – od kapičky vody až po zubní plak – kypí životem, který označil jako animalcules (zvířátka). Leeuwenhoek jimi byl okouzlen: „Nic krásnějšího jsem nikdy v životě neviděl.“5 Jeho objev možná představuje v dějinách lidstva okamžik, kdy se člověk ocitl nejblíže pádu do králičí nory nebo od vstupu do světa za zrcadlem. Nebo ve skříni, z níž lze vstoupit do světa plného fantastických stvoření.

Vědci ovšem začali plně chápat význam nového světa, který Leeuwenhoek objevil, až o celá dvě století později – v druhé polovině 19. století. Francouzský chemik Louis Pasteur změnil naše chápání přírodních procesů tím, že ukázal, jak tato „zvířátka“ způsobují celou řadu procesů včetně fermentace hroznové šťávy, zkysnutí mléka nebo hniloby masa. Dokázal také, že nemoci a infekce nezpůsobuje boží trest, černá magie, melancholická nálada, nějaký zápach nebo nepříznivé postavení hvězd. Lidé onemocní, pokud do jejich těla vstoupí z okolního prostředí maličkaté neviditelné patogeny. Dnes víme, že tato „zvířátka“ nezpůsobují jen rozklad, smrt a choroby. V posledních desetiletích vědci začínají chápat, že bakterie a viry mají celou řadu rolí, které jsou klíčové pro fungování naší planety, našeho těla a dokonce i naší mysli. Lidský život – vlastně jakákoliv komplexní forma života – je prostě bez mikroorganismů nemyslitelný.

Strom života

V létě roku 1837 se Charles Darwin vrátil z pět let trvající cesty kolem světa na palubě lodi HMS Beagle. Do poznámkového bloku si zapsal slova „Myslím si“ a načrtl pod ně skicu. Nenápadná čmáranice připomíná větve stromu a výstižně charakterizuje hlavní principy toho, co dnes označujeme za teorii evoluce přírodním výběrem. Pokud populace tvořená jediným druhem žije v různém prostředí, objeví se časem – v kombinaci s přírodním výběrem těch rysů, které v příslušném prostředí představují pro jedince výhodu – náhodné variace, jež pak vedou ke vzniku nových odlišných druhů. Tento proces se opakuje stále dokola po stovky milionů let a jeho výsledkem je kaleidoskop forem života na naší planetě. Pokud bychom se pokusili zakreslit genealogii všeho živého na papír, rodokmen by skutečně připomínal strom.

Podíváme-li se na bázi kmene tohoto stromu, bude tam poslední univerzální společný předek: jednobuněčný organismus připomínající bakterii, z něhož pochází vše živé, včetně nás lidí. Tento společný předek je důvodem, proč mají všechny organismy – od plejtváka obrovského přes sekvojovce obrovské až po bakterie – podobné znaky, jako je například DNA k uchovávání genetické informace nebo molekula s názvem ATP, jež je univerzálním zdrojem energie. Budeme-li se pohybovat po kmeni stromu vzhůru, dospějeme k místu, kde se rozdělí na tři větve, reprezentující základní domény života. Dvě z nich jsou tvořeny organismy, které nemůžeme vidět prostým okem: archea* (původní jednobuněčně organismy) a bakterie. Do třetí větve patří tzv. eukaryota, pro něž je typické, že mají v buněčných jádrech DNA a používají pro výrobu energie speciální organely zvané mitochondrie. Do této domény patří komplexní formy života jako zvířata, rostliny a houby, ale v košatém stromu života představují jen několik větviček. Existuje asi 8,7 milionu druhů zvířat, rostlin a hub,6 ve srovnání s přibližně jedním bilionem (tedy milionem milionů) druhů archea a bakterií.7 Znamená to, že jen 0,001 % všech druhů na naší planetě jsou eukaryota.

Americký paleontolog Stephen Jay Gould tvrdí, že „podle všech možných, rozumných nebo poctivých kritérií bakterie jsou (a vždy byly) dominantní formou pozemského života“.8 Jedním důvodem je prostě to, že existují nesmírně dlouho. Naše planeta vznikla asi před 4,6 miliardy let. Nálezy fosilií naznačují, že první živé bakterie se na ní objevily přibližně za miliardu let poté. Jednobuněčná eukaryota vznikla zhruba před 1,8 miliardy let, trvalo však další miliardu let, než se vyvinul první mnohobuněčný organismus: malý, červa připomínající tvor. Lidé jsou na Zemi v podstatě nováčky: vyvinuli jsme se z šimpanzů asi před 6 až 8 miliony let,9 první pozůstatky Homo sapiens jsou staré asi 300 000 let.10 Takto obrovské úseky času lidský mozek těžko dokáže uchopit, ale pokud bychom si představili 4,6 miliardy let existence Země jako jediný rok, pak se bakterie objevily někdy počátkem jara. Existence člověka začíná asi půl hodiny před půlnocí 31. prosince.11

Bakterie jsou všude. Byly objeveny v antarktických ledovcích i na dně oceánu, kde přímo ze středu země vyvěrá vroucí voda. Žijí mnoho kilometrů pod povrchem země i vysoko nad ním, kde ovlivňují formování oblaků a možná i vznik blesků.12 Je jich tolik, že navzdory nepatrné velikosti jsou tvořeny pětatřicetkrát větším množstvím hmoty než všechna zvířata a tisíckrát větším než všichni lidé.13 Bakterie ale nejsou jen všudypřítomné: mají na naši planetu obrovský vliv.

Před 2,5 miliardy let se skoro celý náš svět nacházel pod vodou, kromě několika podivných vrcholků sopek, které vykukovaly nad hladinu oceánů.14 Metan v atmosféře se postaral o skleníkový efekt, který udržoval na planetě vyšší teploty, než jaké známe dnes. Ve vzduchu i vodě bylo jen málo volného kyslíku (nebo žádný), všechen se nacházel uvnitř jiných molekul. Pozemský život tvořily pouze anaerobní bakterie. Pak se ale objevily sinice a svět se začal měnit. Byly to modrozelené řasy, které využívaly sluneční svit k fotosyntéze. Tento proces umožnil sinicím efektivně vytvářet energii a znamenal pro ně obrovskou evoluční výhodu. Rozšířily se po celé planetě a během následujících několika stovek milionů let napumpovaly do atmosféry a oceánů obrovské množství kyslíku, vedlejšího produktu fotosyntézy.

Tato „velká oxidace“ tvář naší planety zcela proměnila.15 Část kyslíku vyprodukovaná sinicemi reagovala s metanem v atmosféře a vytvořila oxid uhličitý, který je jako skleníkový plyn mnohem méně efektivní. Planeta se ochladila a ledová přikrývka se rozšířila až do dnešních tropických oblastí. Hladina oceánů poklesla a z vody se vynořila pevnina. Fosilní nálezy svědčí o tom, že brzy poté, kdy začal být v atmosféře dostatek kyslíku, se na Zemi objevily eukaryotní organismy. Není to náhoda. Všechny rostliny a zvířata vytvářejí energii pomocí aerobního dýchání, které je dvacetkrát efektivnější než anaerobní. Znamená to, že je pro život velkých, mnohobuněčných organismů mnohem vhodnější.16

Mikroorganismy ovšem nadále hrají důležitou roli při udržování atmosféry, která může podporovat komplexní formy života. Sinice v oceánech stále dodávají do atmosféry kyslík. Fytoplankton – fotosyntetizující mořské organismy – se postará nejméně o polovinu kyslíku, produkovaného nějakou formou života.17 Bakterie zajišťují celou řadu dalších klíčových životních funkcí. Přetvářejí uhlík, dusík, síru a fosfor v živiny, které mohou posloužit zvířatům, rostlinám a houbám. Když tyto organismy uhynou, vrátí všechny tyto sloučeniny do ekosystému tím, že je rozloží. Můžeme bez přehánění prohlásit, že bakterie učinily z naší planety místo, kde se daří komplexním formám života – včetně lidí. Svět patří bakteriím a my jsme v něm jen vetřelci.

Boj o přežití

Darwin nevytvořil svoji evoluční teorií ve vzduchoprázdnu. Z jeho deníků je nám známo, že v září 1838, asi rok po načrtnutí stromu života, si přečetl dílo Thomase Malthuse Esej o principu populace (1798). A zaujal ho argument, že se populace, pokud nebude regulována, bude zvětšovat mnohem rychleji než schopnost lidstva produkovat potraviny, což vyústí v „boj o přežití“. V darwinovském pojetí přírody je motorem evolučních změn všudypřítomný boj o nepočetné zdroje. Jedinci a druhy, které přežijí a rozmnoží se, nahradí ty, které to nedokážou. Přibližně ve stejné době Darwin rovněž studoval dílo Adama Smithe Bohatství národů (1776) a jeho evoluční teorie je „v podstatě ekonomická teorie Adama Smithe převedená do světa přírody“: odvolává se na neviditelnou ruku přírodního výběru.18

Někteří současní biologové nicméně Darwinův předpoklad, že příroda má – slovy básníka Alfreda Tennysona – „rudé tesáky a drápy“, zpochybňují. Lynn Margulisová se v šedesátých letech 20. století jako mladá vědkyně věnovala na Bostonské univerzitě zkoumání jedné z nevyřešených záhad tehdejší mikrobiologie: jak vznikly eukaryotické buňky, základní stavební jednotka komplexních forem života. Jsou větší než jednobuněčné bakterie a archea, od nichž se liší i tím, že obsahují celou řadu specializovaných struktur – včetně jádra, ve kterém se nachází většina DNA buňky, mitochondrií, jež produkují pomocí aerobního dýchání energii, a v případě rostlin a řas i chloroplastů, sloužících k fotosyntéze.

Margulisová se domnívala, že mitochondrie byly původně samostatně žijící bakterie, schopné vytvářet z kyslíku energii.19 Eukaryotické buňky podle ní vznikly tak, že jedna z těchto aerobních bakterií byla pohlcena jiným, větším jednobuněčným organismem, pravděpodobně nějakým archeonem. Oba organismy začaly koexistovat pod společnou membránou: aerobní bakterie dostávala „palivo“ a produkovala energii. Po stovkách milionů let se z nich pak vyvinuly eukaryotické buňky. Protože tyto buňky obsahovaly organely mitochondrie, které se specializovaly na vytváření energie, mohly vyrůst do větší velikosti a vytvořit komplexnější organismy.

Teorie Lynn Margulisové zásadně zpochybnila dominantní darwinovské pojetí evoluce. Pokud by evoluce přírodním výběrem byla aplikací Smithových postřehů o kapitalismu na flóru a faunu, pak by tato teorie, později označovaná jako endosymbiotická teorie, více než zaváněla Marxovými představami o utopickém komunismu: „Každý mikrob podle svých schopností, každému mikrobu podle jeho potřeb.“ Margulisová obrátila myšlenku, že přežije jen ten nejsilnější, naruby. Přišla místo toho s tím, že se živé organismy rozvíjely nejlépe, když navzájem spolupracovaly. Vědecká komunita na její teorii nejprve reagovala skepticky a s nezájmem. Článek, v němž shrnula své závěry, nejprve nabídla patnácti vědeckým časopisům, než našla jeden, který ho byl ochoten publikovat. V osmdesátých letech se ale pomocí nových technologií podařilo dokázat, že mitochondriální DNA se významně liší od DNA v jádru buňky, což Margulisové hypotézu potvrdilo. Rovněž se ukázalo, že chloroplasty vznikly podobným procesem a původně se jednalo o samostatně žijící sinice.20

Objevy Margulisové neznamenají, že teorie evoluce přírodním výběrem neplatí. Ukázala, že významnou součástí evoluce je soupeření a zároveň spolupráce. Zásadně to změnilo způsob, jak vědci chápou vznik komplexních forem života. První a nejdůležitější krok evoluce nebyl důsledkem soupeření mezi různými druhy, ale blízké spolupráce organismů z různých domén živé přírody. Všechny komplexní organismy, které kdy existovaly (zvířata, rostliny a houby), jsou potomky symbiotického spojení archeonu a nejméně jedné bakterie. Spolupráce může změnit svět přírody – a také se to děje.

V posledních letech se rovněž jasně prokázalo, že interakce mezi viry a komplexními formami života sehrála významnou roli v evoluci člověka. Některé z nejdůležitějších funkcí lidského těla jsme totiž získali před stovkami milionů let následkem virové infekce.

Lidé a viry

Viry obvykle nejsou do stromu života zařazovány, protože se nacházejí v ambivalentní oblasti mezi živou a neživou přírodou. Na rozdíl od bakterií, archea a eukaryotů nejsou tvořeny buňkami, základními stavebními kameny života, jež jsou schopné vytvářet energii a reprodukovat se. Viry místo toho tvoří genetický materiál ve formě DNA nebo sesterské molekuly RNA, obalené proteinem. Svým způsobem jde o netečné uspořádání hmoty. Jakmile se jim ale podaří vstoupit do nějaké živé buňky (neboli ji infikovat), zmocní se jejích součástí a začnou produkovat své vlastní kopie, což je jasná známka života. Pro hostitele je tento proces ovšem často smrtící.

Viry jsou malé, a to dokonce i podle standardů mikroorganismů. Mohou být několikasetkrát menší než průměrná bakterie. Viry jsou tak nepatrné, že ve fosilních nálezech nezachovaly žádnou stopu. Jejich původ je nejasný. Mohly se objevit dříve než rané jednobuněčné organismy, záhy po nich, nebo současně s nimi. V každém případě byly po většinu z 3,5 miliardy let (nebo po celou tuto dobu), kdy na této planetě existují, schopné infikovat živé organismy. Najdeme je všude, kde se vyskytuje něco živého, a jejich počet mnohonásobně převyšuje počet všech forem pozemského života, včetně bakterií. Litr mořské vody obsahuje přes sto miliard virů, v jednom kilogramů libovolné suché půdy jich najdeme něco kolem bilionu.21 Celkový počet virů na planetě se odhaduje na 1031 – to je jednička, po níž následuje třicet jedna nul.22 Známe ale jen přibližně 220 druhů virů, které jsou schopné nakazit člověka.23 Většinu z nich označujeme jako bakteriofágy, podle řeckého slova „phagus“, tedy „požírat“. Bakteriofágové zahubí každý den něco mezi 20 a 40 procenty veškerých bakterií, což udržuje v mnoha ekosystémech – od oceánů po lidské tělo – rovnováhu: zajišťují, že se ani jeden kmen bakterií nepřemnoží.24

Zvláštním druhem viru je retrovirus, který se rozmnožuje tím, že vloží kopii své DNA do genomu hostitelské buňky. Pokud ale retrovirus infikuje spermii nebo vajíčko, stane se něco pozoruhodného: DNA viru se předá každé buňce ve všech následujících generacích. Podobné geny představují neuvěřitelných 8 procent lidského genomu.25 Mnohé z těchto sekvencí DNA zřejmě nemají na lidské tělo žádný vliv, ale nákaza retroviry umožnila našim vzdáleným předkům získat schopnosti, které jsou pro naši existenci naprosto zásadní. Klasickým příkladem je gen, který vznikl asi před 400 miliony let následkem retrovirové infekce a hraje klíčovou roli v tom, že lidé mají paměť. Gen pracuje tak, že zakóduje malé bublinky proteinu, jež přenášejí informace mezi neurony. Dělá to podobným způsobem jako viry, které šíří svoji genetickou informaci z jedné buňky do druhé.26 Vědci v laboratoři myším tento gen odstranili – a myši ztratily schopnost si něco zapamatovat.

Další neuvěřitelná schopnost, kterou naši předkové získali od retrovirů, je schopnost porodit potomky. Zvířata se v průběhu evoluce zpočátku rozmnožovala tím, že kladla vejce. Většina živočichů se tímto způsobem rozmnožuje dodnes. Někdy před 100 a 200 miliony let se u tvora připomínajícího rejska vyvinula schopnost donosit mládě uvnitř vlastního těla. Byla to obrovská evoluční výhoda, protože plod, který se vyvíjí uvnitř těla matky, je v mnohem větším bezpečí než ve vajíčku. Umožňuje to placenta, dočasný orgán připojený k děloze, který předává kyslík a živiny od matky dítěti a opačným směrem pak dopravuje oxid uhličitý a odpadní látky, aniž by to vyvolalo zničující reakci imunitního systému matky. V lidském těle nenajdeme další příklad podobné interakce, jaká probíhá mezi dělohou a placentou. Když genetikové hledali gen, jenž je za to odpovědný, uvědomili si, že je skoro identický jako gen, který používají retroviry k produkci proteinů, jež jim umožní připojit se k napadené buňce, aniž by vyvolaly její imunitní reakci.27 Vědci usoudili, že zásadní funkce placenty se u člověka neobjevila postupně jako výsledek evoluce přírodním výběrem, ale získali jsme ji ve chvíli, kdy do genomu našeho předka pronikl retrovirus. Takže kdyby se před stovkami milionů let nějaký náš předek nenakazil tímto malinkým virem, rozmnožovali bychom se zřejmě z vajec.

Překreslení stromu života

Člověk se vyvinul na planetě, která už byla obydlena obrovským množstvím bakterií a virů. Mohl přežít a rozvíjet se jen v případě, že získal schopnost bránit se před potenciálně škodlivými mikroorganismy. Infekční nemoci ve skutečnosti usmrtily během dějin tolik lidí, že představují jeden z nejvýznamnějších faktorů, které formovaly evoluci člověka. Z hlediska interakcí lidských buněk s viry se odhaduje, že viry jsou odpovědné za 30 procent všech genetických mutací, k nimž došlo po evolučním oddělení našeho druhu od šimpanzů.28 Morová epidemie známá jako černá smrt, způsobená bakterií Yersinia pestis, zahubila až 60 procent lidské populace a mnozí z těch, kteří přežili, za to mohli děkovat specifickým genům, které posílily jejich imunitní odpověď.29 V subsaharské Africe zabila malárie tolik lidí, že ji považujeme za „nejsilnější známý faktor evoluční selekce v nedávné historii lidského genomu“.30 Nebyli to tedy ti nejsilnější nebo nejinteligentnější příslušníci našeho druhu, kdo měl největší šanci žít dostatečně dlouho na to, aby mohl předat svoji DNA dalším generacím. Toto štěstí měli lidé s nejefektivnějším imunitním systémem, který si dokázal poradit s přívalem infekčních nemocí, nebo osoby s takovými mutacemi, které učinily jejich buňky pro mikroorganismy nepoužitelné. Mnoho těchto mutací sice posílilo odolnost vůči patogenům, měly však současně negativní dopad na fungování buněk. Naznačuje to, že boj člověka o přežití měl spíše podobu boje s mikroorganismy než soubojů alfa samců s divokými predátory.

Naše těla různými mikroorganismy doslova překypují. V každém z nás je odhadem asi 40 bilionů bakterií – to znamená, že v lidském těle jich je o něco více než buněk.31 A viry? Těch je alespoň desetkrát více. Celkově je hmotnost lidského mikrobiomu – všech mikroorganismů žijících v našem těle – zhruba stejná jako hmotnost našeho mozku, mezi jedním a dvěma kilogramy.32 Drtivá většina těchto bakterií a virů nám nijak neškodí. Mnohé se po miliony let vyvíjely společně s našimi předky a vytvořily mezi sebou úzké a vzájemně závislé vztahy. Jinými slovy, lidé některé klíčové úkoly outsourcovali mikroorganismům. Důvodem je to, že bakterie se dokážou přizpůsobit nové situaci mnohem svižněji než lidé. V našich buňkách je něco mezi 20 000 a 25 000 genů, v mikrobiomu jich je zhruba 500krát více.33 Bakterie se tedy vyvíjejí daleko rychleji než lidé: důvodem je zmíněné obrovské množství genů společně s faktem, že se reprodukují mnohem rychleji než komplexnější formy života a jsou schopné předávat geny „horizontálně“ od jednoho druhu k druhému. Spolupráce mikroorganismů a člověka je nejlépe patrná ve střevech, kde je k dispozici dostatek proteinů, tuků a uhlovodíků, takže bakterie mohou hodovat přímo neomezeně. Na oplátku nám pomáhají se základními procesy jako trávení potravy, dodávání vitaminů a minerálů. Díky virům jsme také zdraví, protože bakteriofágové v našich tělech likvidují škodlivé bakterie.

K dispozici máme rovněž stále více důkazů, že mikrobiom ve střevech významně ovlivňuje i lidský mozek. Souvislost mezi trávením a myšlením intuitivně tušíme už po staletí. Projevuje se v různých jazycích v ustálených slovních spojeních jako „na tohle nemám žaludek“, „láska prochází žaludkem“, „ten problém musíme strávit“, „vidím ti až do žaludku“ a podobně. Úvodník jednoho nedávného čísla časopisu Nature k tomu poznamenal: „Ještě před deseti lety byla představa mikroorganismu v lidském střevě, který ovlivňuje mozek, odmítnuta jako nesmysl. … Dnes už to neplatí.“ Studie, která inspirovala editory k sepsání tohoto úvodníku, se věnovala analýze bakterií ve výkalech více než dvou tisíc Belgičanů.34 Testovalo se v ní více než 500 kmenů bakterií. Ukázalo se, že více než 90 procent z nich bylo schopných produkovat neurotransmitery jako dopamin a serotonin, které hrají zásadní roli při regulaci našich nálad.

Protože tuto schopnost mají výhradně bakterie, které žijí v tělech živočichů, je pravděpodobné, že se tyto mikroorganismy vyvíjely miliony let, aby mohly vytvářet chemické transmitery umožňující jim komunikovat se svým hostitelem a ovlivňovat ho. Evolučním důvodem, proč bakterie produkují chemikálie, které nám zlepší náladu, může být to, že pak budeme společenští a poskytneme bakteriím více příležitostí kolonizovat další hostitele.

Vědci porovnali i mikrobiomy u dobrovolníků, u nichž byly diagnostikovány deprese, a u osob bez této diagnózy. Objevili dva druhy bakterií (Coprococcus a Dialister), jež byly přítomné ve střevech zdravých účastníků studie, ale nikoliv u těch, kteří trpěli depresemi. Obě bakterie produkují látky, o nichž víme, že mohou působit jako antidepresiva. Není to sice nezvratný důkaz o propojení střevního mikrobiomu a lidské mysli, ale je to docela dobrý začátek, zvláště pokud přihlédneme k mnoha studiím, které zkoumaly souvislosti mezi mozkem a bakteriemi ve střevech u tzv. čistých** laboratorních myší a krys.35 Vzbudilo to naděje, že by transplantace stolice od osob se zdravým mikrobiomem mohla jednou představovat efektivnější léčbu depresí než prozac nebo psychoterapie.

Důsledky těchto zjištění jsou ohromující. Nejen že jsme se vyvinuli z bakterií a získali jsme důležité segmenty lidského genomu od virů, ale nyní je jasné, že naše tělo a dokonce i mozek mohou fungovat tak, jak fungují, jen díky zásadnímu příspěvku mikroorganismů, které se vyvíjely společně s našimi předky (a někdy přímo v jejich tělech). Objev, že mikroskopické bakterie v našich střevech jsou schopné – sice obtížně zjistitelným, ale významným způsobem – ovlivňovat naše pocity a chování, naznačuje, že lidé nemají plně pod kontrolou ani vlastní mysl. Jsou-li bakterie a viry tak zásadní součástí toho, kdo jsme na individuální úrovni, jakou pak hrají roli na kolektivní úrovni? Nebo se na to podívejme jinak: Jakým způsobem ovlivnily mikroorganismy vývoj lidské společnosti a politiky? Jaký měly vliv na naše dějiny?

Dějiny pohledem zdola, nikoliv shora

Přírodní vědy přinášejí jeden za druhým objevy, které naznačují, že z hlediska celkového obrazu přírody představuje člověk jen nevýznamný a bezmocný živočišný druh. Lidé ale na tato zjištění reagují velmi pomalu. Mnozí se stále držíme antropocentrického pohledu na svět. Nadále fantazírujeme, že náš druh vládne přírodě, přestože všechny důkazy svědčí o pravém opaku. Planetu si stále představujeme víceméně jako jeviště, na kterém lidé přehrávají svoji roli. Nejlépe je to vidět na způsobu, jak chápeme vlastní dějiny.

Za hlavní hybnou sílu historie jsme tradičně považovali charismatické, statečné, vizionářské jedince, v drtivé většině muže. V polovině 19. století to formuloval skotský historik a filozof Thomas Carlyle: „Dějiny světa jsou tvořeny životopisy velkých mužů.“36 Tato teorie se začala časem považovat za pobídku k nástupu různých totalitních diktátorů, jako byli Hitler nebo Stalin, a mezi profesionálními historiky přestala být zhruba od poloviny 20. století v módě. Navzdory tomu některé Carlyleovy hrdiny nadále uctíváme: doslova to platí v případě Ježíše, Muhammada a svým způsobem i Martina Luthera, obrazně pak u národních hrdinů jako Alexandr Veliký,*** George Washington, Napoleon nebo „zakladatel Evropy“ Karel Veliký. Dvacáté století pak dodalo celou řadu dalších „velikánů“ (někteří z nich byli spíše padouchy): Lenin, Stalin, Churchill, Roosevelt, Hitler, Mao, de Gaulle a podobně. Mezi tyto moderní hrdiny se občas dostanou i ženy: třeba Margaret Thatcherová nebo Eva Perónová. Podívejte se v nejbližší veřejné knihovně na polici s knihami o historii nebo na to, jaké historické dokumenty dávají v nejbližších dnech v televizi: pravděpodobně se budou v drtivé většině věnovat především právě těmto postavám.37

Hlavní alternativou pojetí historie jako „dějin velikánů“ je přístup, který na počátku třicátých let 20. století formuloval francouzský historik Lucien Febvre jako histoire vue d’en bas et non d’en haut neboli „dějiny pohledem zdola, nikoliv shora“.38 Soustřeďuje se především na početné skupiny obyčejných mužů a žen, které často bojují proti útlaku a vykořisťování. Z tohoto úhlu pohledu pohání společenské, politické a ekonomické změny právě kumulativní vliv jejich úsilí. Klasickými příklady historických prací této myšlenkové školy jsou The Making of the English Working Class, 1963 (Vznik anglické pracující třídy) E. P. Thompsona a A People’s History of the United States z roku 1980 (Dějiny lidu Spojených států amerických) Howarda Zinna. Představa, že se dějiny formují zdola, je mnohem více inkluzivní než uctívání několika hrdinných jednotlivců, ale stále se koncentruje jen na člověka, kterého považuje za hlavní hybnou sílu dějin.

Kniha, kterou držíte v ruce, nabízí alternativní pohled, jak se dívat na svět. Součástí tohoto pohledu jsou vědecké objevy, které jsme zmínili v této úvodní kapitole: nejen Freudův postřeh, že lidé jsou pro svět mnohem méně důležití, než jsme si navykli myslet, ale také zjištění, že mikroorganismy hrají v životě lidí mnohem větší roli, než bychom ještě před několika lety předpokládali. Lékaři označují původ a vývoj (genesis neboli γένεσις) nemoci (pathos neboli πάθος) jako „patogenezi“, se zvláštním důrazem na to, jakým způsobem patogeny infikují naše buňky a jaký to má vliv na naše tělo. Na následujících stránkách se budeme věnovat tomu, jak viry, bakterie a další mikroorganismy ovlivňují lidská těla v globálním měřítku – budeme tedy zkoumat politický, ekonomický a společenský vliv patogenů na lidskou společnost. Je to pohled na dějiny skutečně zdola. Nebudeme pracovat s tisíci nebo miliony „obyčejných“ lidí, kteří společně pracují na tom, aby změnili svět, ale podíváme se na to, jakou roli v našich dějinách nevědomky sehrály miliardy nebo biliony nepatrných virů a bakterií.

I po pěti dekádách od prvního vydání zůstává nejčtenější a nejdůležitější knihou na téma vlivu epidemií na společnost, politiku a ekonomiku dílo Williama McNeilla Plagues and Peoples (Lidé a epidemie) z roku 1976. Mnohé se však od té doby změnilo a je přece jen potřeba se podívat na toto téma novýma očima. V sedmdesátých letech bylo hlavním zdrojem informací vyprávění osob, které zažily pandemie na vlastní kůži. Pamětníci poskytli cenný pohled do minulosti, který byl ale současně nedostatečný, zaměřený pouze na nedávnou minulost a na gramotné společnosti. McNeill v úvodu své knihy konstatuje, že „exaktní informace nejsou k dispozici, popsat dějiny epidemií je tedy obtížné“. Ve skutečnosti jsou mezery v pramenech tak zásadní, že McNeillova práce sice nabízí koherentní a přesvědčivé vyprávění o dějinách lidských nemocí, vychází však rovným dílem z faktů i z autorovy imaginace. V roce 2017 si na nedostatek informací stěžoval i americký politolog a antropolog James C. Scott: „Podle mého názoru představují největší bílé místo v neolitických archeologických nálezech stopy po infekčních chorobách.“39

Zhruba ve stejné době, kdy vyšla kniha Plagues and Peoples, se pokoušeli archeologové a antropologové analyzovat dávné lidské ostatky a hledat na nich známky infekčních chorob. Bohužel dospěli jen k velmi omezeným závěrům, protože valná většina patogenů nezanechává na lidských kostech žádné viditelné stopy. V mnoha případech byl jediným vodítkem, jak posoudit zdravotní stav nějakého jedince, odhad jeho tělesné výšky. Vědci si tehdy zřejmě mysleli, že o vlivu infekčních nemocí na lidské dějiny už vědí všechno, co bude kdy možné zjistit. Během několika let ale pokroky v analýze DNA způsobily v našem chápání role patogenů v minulosti naprostou revoluci. Prastaré kosterní pozůstatky začaly vydávat velké množství překvapivých tajemství. V této knize se pokusím tento průlomový, nicméně mimo akademické prostředí téměř neznámý výzkum, který byl v drtivé většině publikován ve vědeckých časopisech a je k dispozici hlavně na placených serverech, srozumitelně shrnout a uvést do souvislosti se závěry jiných vědeckých oborů, jako jsou archeologie, historie, antropologie, ekonomie a sociologie.

Infekční nemoci v minulosti zničily miliony životů a zdecimovaly celé civilizace, ale tato zkáza současně otevřela příležitosti pro rozvoj nových myšlenek a nové uspořádání společností. Z tohoto úhlu pohledu jsou patogeny vlastně protagonisty mnoha důležitých společenských, politických a ekonomických změn v dějinách: například je to přechod od planety obývané více druhy rodu Homo k místu, na kterém žije výhradně Homo sapiens; nahrazení společnosti lovců a sběračů společností zemědělskou; konec velkých starověkých civilizací; cesta křesťanství a islámu od nevýznamných sekt v Palestině a Hidžázu ke světovým náboženstvím; posun od feudalismu ke kapitalismu; evropský kolonialismus a jeho devastující následky; zemědělská a průmyslová revoluce; vznik moderního státu blahobytu. Doufám, že se mi na následujících stránkách podaří změnit způsob, jak přemýšlíte o dějinách a o tom, jakou roli v nich hraje náš druh. Pokusím se vás přesvědčit, že moderní svět formovali nejen muži a ženy, ale také mikroorganismy.

* Archea považujeme za samostatnou doménu od roku 1977. Do té doby jsme předpokládali, že strom života má jen dvě hlavní větvě: bakterie a eukaryota.

** Tyto laboratorní myši nebyly od narození vystavené žádnému kontaktu s mikroorganismy či viry, považují se tedy (v rámci schopností měřicích přístrojů) z mikrobiologického hlediska za sterilní (pozn. překl.).

*** Alexandr Veliký je považován za národního hrdinu v Severní Makedonii i v Řecku. Obě země bouřlivě diskutují o tom, jestli byl tento vojevůdce ve skutečnosti Řek, nebo Slovan (a jestli je tudíž hoden úcty i v Severní Makedonii).

1
Epidemie
v paleolitu

„Dějiny nemají smysl bez prehistorie
a prehistorie nemá smysl bez biologie.“

E. O. WILSON

Znovuobjevení Středozemě

Představa světa obývaného různými lidskými a lidem podobnými druhy bude jistě povědomá čtenářům fantasy literatury. Podívejme se například na společenství, které doprovází Froda Pytlíka na jeho cestě za zničením Jednoho prstenu v plamenech Hory osudu. Aragorn a Boromir jsou lidé. Frodo, Sam, Smíšek a Pipin jsou hobiti, blízcí příbuzní lidí zhruba poloviční výšky, s velkými, chlupatými chodidly. Další je Legolas, štíhlý elf se špičatýma ušima a dokonalým zrakem i sluchem. Gimli je zase trpaslík, zástupce malých a podsaditých bojovníků, kteří žijí v horách Středozemě.

J. R. R. Tolkien si tento legendární svět nevytvořil jen tak z ničeho. Jeho představy byly silně ovlivněné germánskou mytologií, které se věnoval v rámci své profese: byl profesorem staré angličtiny na Oxfordské univerzitě. Proto Tolkien tvrdil, že Středozem nevymyslel, ale spíše objevil.1 V posledních dvou dekádách vědci přišli s množstvím důkazů, jež proměnily náš pohled na svět, který obývali nejstarší lidé. Nové archeologické objevy v kombinaci s technologickým pokrokem umožnily analyzovat DNA ze starých kosterních pozůstatků. Ukázalo se, že naši předkové sice nežili vedle hobitů, elfů a trpaslíků, ale obývali naši planetu s mnoha dalšími lidskými druhy. Po většinu času existence našeho druhu Homo sapiens (zhruba v době před 300 000 až 50 000 lety) připomínala Země mnohem více norskou ságu nebo Tolkienovu Středozem než svět, jak ho známe dnes.

Genetici odhadují , že náš poslední společný předek se šimpanzi žil někdy před 6 až 8 miliony let.2 Před 3 miliony let se předchůdci dnešního člověka už pohybovali po dvou končetinách, ale velikost jejich mozku a těla byla stále stejná – jak je vidět na pozůstatcích „Lucy“, objevené archeology v roce 1974 v Etiopii, když zrovna poslouchali skladbu Lucy In the Sky With Diamonds od Beatles. Homo erectus neboli „člověk vzpřímený“ se ve fosiliích objevuje asi před 2 miliony let. Měl relativně dlouhé nohy, krátké ruce a velkou hlavu. Je to první druh, který na první pohled vypadá jako člověk. Byl to také první druh člověka, který opustil Afriku a v poměrně krátkém čase zalidnil většinu Starého světa. Jeho pozůstatky byly nalezeny na jihu Afriky, na Kavkazu, v severní Číně a na Jávě.

Náš druh se vyvinul z Homo erectus. První kosterní pozůstatky s anatomickými rysy typickými pro druh Homo sapiens jsou zkameněliny kostí pěti osob, které zemřely asi před 315 000 lety přibližně 100 kilometrů od Marrákeše.3 Zástupci tohoto druhu žili po většinu času téměř výhradně v Africe, pozůstatky našich předků byly nalezeny na celém kontinentu od Maroka po Kapské město. Homo sapiens ale nebyl jediným druhem člověka, který v Africe žil. Máme k dispozici archeologické i genetické důkazy, že jsme v Africe žili bok po boku s dalšími druhy člověka. Některé tyto další lidské druhy žily jenom v Africe, jiné obývaly i ostatní části světa.4

Z Homo erectus se vyvinuli i neandertálci. Oddělili se od našeho druhu někdy před půl milionem až sedmi sty padesáti tisíci lety, kdy skupina starších zástupců rodu Homo opustila Afriku a došla do Evropy. Homo neanderthalensis si uchoval takzvané „archaické rysy“, což je menší mozkovna, výrazné nadočnicové oblouky a méně nápadná brada, které je anatomicky odlišují od moderních lidí. Neandertálci byli rovněž vyšší, těžší a silnější než tehdejší Homo sapiens a také měli o něco větší mozky. Světlá kůže jim umožňovala lépe pohltit sluneční světlo, což je klíčový předpoklad vytváření vitaminu D. Velké, často modré oči jim zase umožňovaly během tmavých evropských zimních měsíců lépe vidět. Neandertálci nakonec osídlili většinu západní Eurasie: jejich pozůstatky byly nalezeny od Gibraltaru na západě až po pohoří Altaj na Sibiři na východě.

V posledních dvou dekádách ale vědci zjistili, že Homo sapiens měl v této době ještě další společníky z rodu Homo. Denisované se oddělili od neandertálců nedlouho po jejich odchodu z Afriky a vydali se osídlit východní oblasti Eurasie. Jediné známé fyzické pozůstatky tohoto druhu člověka představuje několik fragmentů kostí, objevených v jeskyních v pohoří Altaj a na Tibetské náhorní plošině. Anatomicky byli denisované podobní neandertálcům, zdá se jen, že měli o dost větší zuby. Byli také vybaveni celou řadou genetických mutací včetně té, jež měla vliv na červené krvinky a umožnila jim přizpůsobit se životu ve velké nadmořské výšce.5 Homo floresiensis žili na indonéském ostrově Flores.* Někdy se označují jako „hobiti“, v narážce na jejich výšku (ta činila jen o něco málo více než jeden metr) a neproporčně velká chodidla.6 Podle jedné teorie je Homo floresiensis potomkem Homo erectus, který na toto místo dorazil asi před milionem let, ještě předtím, než se stalo ostrovem obklopeným hlubokým mořem. Dalším příkladem vymřelého zástupce rodu Homo je Homo luzonensis, lidský druh malé postavy, který byl objeven v roce 2019 na filipínském ostrově Luzon. Tito lidé měli zahnuté prsty na rukou i nohou, což naznačuje, že si částečně uchovali schopnost svých opičích předků pohybovat se ve větvích.7

Homo sapiens zřejmě vznikl před zhruba 250 000 lety v Africe, kde žil společně s dalšími druhy rodu Homo, zatímco další druhy rodu Homo osídlily i Evropu a Asii. A pak se někdy před 50 000 až 40 000 lety stalo něco neuvěřitelného. Během několika tisíciletí se Homo sapiens rozšířil z Afriky do celého světa, od západní Evropy až po Austrálii. Ve stejném období současně zmizely z povrchu naší planety všechny ostatní druhy rodu Homo.8 Poslední stopy po Homo luzonensis a Homo floresiensis jsou staré přibližně 50 000 let.9 Nejmladší nálezy pozůstatků denisovanů jsou staré 49 000 až 43 000 let, i když je možné, že v odlehlých částech Nové Guineje se udrželi ještě déle.10 Neandertálci vymřeli někdy v období před 41 000 a 39 000 lety.11 Expanze Homo sapiens a vymizení ostatních druhů kompletně proměnily tvář naší planety a položily základy světa, v němž žijeme dnes. Důvod, proč k tomu došlo, je jednou z největších záhad naší nejstarší minulosti.

Dramatické probuzení duše moderního člověka

Na konci prosince 1994 hledali tři speleologové ve vápencovém útesu na řekou Ardèche v jihovýchodní Francii neobjevené jeskyně. Jeden z nich narazil nedaleko turistické cesty na malý výklenek, z něhož ucítil závan chladného vzduchu – neklamnou známku přítomnosti nějaké dutiny. Odstranili tedy trochu suti, protáhli se úzkou chodbou a dostali se na římsu, z níž se otevřel pohled do rozlehlé tmavé komory. Jeskyňáři sestoupili po provazovém žebříku deset metrů na dno jeskyně, kterou pak začali zkoumat. Jakmile světlo jedné z jejich čelovek dopadlo na stěnu jeskyně, někdo vykřikl: „Byli tady!“

Tito tři výzkumníci objevili jednu z nejvýznamnějších památek pravěkého umění: nádherná vyobrazení mamutů, lvů, praturů, buvolů, kozorožců, koní a nosorožců srstnatých, jež využívají nepravidelnosti vápencové stěny, aby vyvolávaly iluzi pohybu a prostorovosti (viz obrázek níže). Judith Thurmanová popsala pro časopis New Yorker svoji návštěvu Chauvetovy jeskyně následujícími slovy: „Zvířata jsou zachycena tak živě a obratně, že v blikajícím světle baterky skoro seskakují ze stěn jeskyně a pohybují se kolem jako postavy z nějaké laterny magiky.“12

Prehistorické malby ze Chauvetovy jeskyně (Centre National de Prehistoire)

Nejstarší malby v Chauvetově jeskyni vznikly někdy před 37 000 až 33 500 lety, několik tisíc let po příchodu Homo sapiens do západní Evropy a po zmizení neandertálců ze scény.13 Toto období prehistorie se jeví jako doba mimořádného kreativního rozkvětu.14 Ze stejné doby pocházejí jeskynní malby zvířat a rukou z jeskyně Altamira v severním Španělsku. Ve stejné době také vznikly nejstarší známé příklady uměleckých předmětů vyřezaných z mamutích klů z území dnešního jižního Německa. Venuše z jeskyně Hohle Fels, soška s výraznými prsy a detailně zpodobněnou vulvou, je prvním nesporným vyobrazením lidské bytosti.15 Lví muž z Hohlenstein-Stadelu je 30 cm velká soška se lví hlavou a vzpřímeným, částečně lidským tělem. Je to nejstarší známé zpodobnění bytosti, která ve skutečném světě neexistuje.16 V jeskyních v Německu (včetně Hohle Fels) bylo navíc nalezeno několik fléten vyřezaných z mamutích klů a zvířecích kostí, které jsou staré asi 40 000 let. Je to nejstarší důkaz, že se člověk věnoval hudbě.17

Z hlediska množství a technické úrovně jsou jediným srovnatelným příkladem nálezu ze Chauvetovy jeskyně malby z Lascaux, které leží asi 350 kilometrů západním směrem.18 Toto mistrovské dílo paleolitu je však staré „pouze“ asi 17 000 let. Znamená to, že mezi vznikem maleb v Chauvetově jeskyni a v jeskyni Lascaux uplynula stejně dlouhá doba jako mezi malbami v Lascaux a současností.19 Malby v Lascaux byly náhodně objeveny amatéry v roce 1940, kdy skupina školáků narazila na tento poklad při hledání legendární podzemní tajné chodby do nedalekého zámku. Když se na ně byl podívat Picasso, řekl prý svému průvodci: „Ti lidé vytvořili úplně všechno.“20 Tato historka svědčí o mistrovství autorů skvělých prehistorických děl i o tom, jak se jejich zaujetí a estetický vkus podobaly tomu našemu.

Nálezy svědčící o lidské kreativitě, které jsou starší než 40 000 let, se omezují na několik otisků rukou, barevné lastury s otvory, které se zřejmě používaly jako šperky, na železo bohaté horniny, jež pravděpodobně sloužily k výrobě okrového pigmentu, jímž se natíraly stěny, lastury nebo těla. Nic nenaznačuje, že by Homo sapiens disponoval představivostí nebo technickými dovednostmi potřebnými pro vytvoření maleb v Chauvetově jeskyni, Lvího muže nebo Venuše z Hohle Fels. Je neuvěřitelné, že tato díla vznikla v rozmezí několika tisíciletí a ve vzdálenosti několika set kilometrů od sebe. Werner Herzog ve svém dokumentu o malbách v Chauvetově jeskyni z názvem Cave of Forgotten Dreams (Jeskyně zapomenutých snů, 2010) říká o náhlém zjevení prehistorického umění na území dnešního Německa a Francie toto: „Nejde o primitivní počátky nebo pomalou evoluci. Něco tu vytrysklo na povrch jako nečekaná exploze. Jako kdyby se tu najednou probudila duše moderního člověka.“

Vynalézavost, která je tak patrná z paleolitických evropských jeskynních maleb, hraje závažnou roli v jednom z nejpopulárnějších vysvětlení toho, proč se z Homo sapiens stal dominantní lidský druh. Podle něj jsme triumfovali nad ostatními druhy rodu Homo, protože jsme měli jednu jedinečnou vlastnost, které paleoantropologové (vědci, kteří se zabývají původem a vývojem nejstarších lidí) říkají „symbolické chování“. Jinými slovy, Homo sapiens byl jediný, kdo dokázal používat jazyk a umění k vyjadřování a výměně myšlenek. Schopnost přemýšlet a chovat se komplexním způsobem nám umožnila plánovat, spolupracovat a převýšit větší, silnější neandertálce i další lidské druhy, které tyto schopnosti postrádaly. Tato teorie je založena na pohledu na přírodu, podle něhož byl Homo sapiens součástí boje o přežití s ostatními příslušníky rodu Homo. Podle toho jsme tedy nakonec zvítězili, protože jsme byli inteligentnější.

Možná jsme opice, ale v každém případě jsme mimořádně chytré opice. Nejslavnějším současným advokátem této teorie je izraelský historik Yuval Noah Harari ve svém bestselleru Sapiens (2014). Harari říká: „Homo sapiens dobyl svět především díky schopnosti používat jazyk… ten nám umožňuje přijmout, uchovat a komunikovat ohromné množství informací o světě, jenž nás obklopuje.“21 Toto vysvětlení pochopitelně není Harariho originální myšlenka a vědci, kteří se tomuto tématu věnují, ho široce přijímají už dlouho. Předpoklad, že jsme skutečně jedinečně chytří, se odráží v samotném názvu, který jsme dali našemu druhu: Homo sapiens znamená „člověk moudrý“. Symbolické chování je pro naši podstatu moderního člověka natolik zásadní, že několik vlivných akademiků náš druh raději označuje jako „symbolický druh“ neboli Homo symbolicus.22 Není složité pochopit, proč je toto vysvětlení pro mnoho lidí atraktivní. Umožnilo totiž lidstvu vzít si zpátky privilegovanou pozici, o niž přišlo v důsledku Darwinovy evoluční teorie, která ukázala, že jsme jen jeden živočišný druh z mnoha.

Archeologové a antropologové identifikovali celou řadu charakteristik, které považují za důkazy komplexního symbolického chování a jež tedy odlišují moderního Homo sapiens od ostatních druhů rodu Homo, které jsou kognitivně na nižší úrovni.23 Některé z těchto znaků můžeme identifikovat v archeologických nálezech, jako je například pohřbívání mrtvých, nošení šperků, používání okru ke zdobení nebo umělecká tvorba. Nejzřetelnějším příkladem symbolického chování je mimořádně působivé a dobře dochované prehistorické umění, které se objevilo v západní Evropě někdy před 40 000 až 30 000 lety. Harari a další to považují za nezvratný důkaz kognitivní nadřazenosti druhu Homo sapiens.

S argumentem, že to byla právě schopnost symbolického chování, co umožnilo druhu Homo sapiens opustit Afriku a převážit nad všemi ostatními lidskými druhy, se však pojí jeden zjevný problém: Homo sapiens existoval jako anatomicky jasně odlišený druh už nejméně 300 000 let, ale jeho prokazatelná kognitivní nadřazenost se objevila až někdy před 40 000 až 50 000 lety, když jeho příslušníci opustili Afriku a převážili nad všemi ostatními lidskými druhy. Dvě stě padesát tisíc let čekání na průlom je docela dlouhá doba. Celá teorie dává ještě menší smysl, když uvážíme, že z historického hlediska nepředstavovala migrace z Afriky žádný zvláštní výkon. Homo erectus to dokázal před 2 miliony let, před půl milionem let se na stejnou cestu vydali předkové neandertálců. Oba tyto druhy přitom považujeme ve srovnání s námi za podřadnější.

Stoupenci myšlenky, že vládu nad světem umožnila druhu Homo sapiens jeho vyšší inteligence, se snaží tento problém překonat pomocí určitých logických kotrmelců, když tvrdí, že se naše výjimečné kognitivní schopnosti vytvořily až dlouho poté, kdy se naše anatomie odlišila od ostatních druhů. Harari a řada dalších vědců tvrdí, že moderní lidé prodělali někdy před 70 000 až 30 000 lety „kognitivní revoluci“, která zcela změnila způsob, jak mysleli a jak se chovali. Tyto nově získané schopnosti daly Homo sapiens kompetitivní výhodu. Je tedy možné vysvětlit vzestup moderního člověka právě tímto způsobem.

Myšlenka kognitivní revoluce je pro nás příjemně evropocentrická. Místem klíčové proměny lidského chování je území dnešní Francie a Německa, jako jejího nositele pak identifikuje první Homo sapiens, kteří byli schopni symbolického myšlení, opustili Afriku, došli na Blízký východ a tam se pak vydali směrem doleva. Není to překvapivé. Objevy maleb v Lascaux v roce 1940, v Chauvetově jeskyni v roce 1994 a Venuše z Hohle Fels v roce 2008, stejně jako rekonstrukce Lvího muže z osmdesátých let 20. století zamotaly hlavu několika generacím vědců, kteří vyrostli s přesvědčením, že „bílá rasa“ původem z Evropy je svoji podstatou nadřazená „barevným“ lidem z ostatních částí světa. Představa kognitivní revoluce připomíná na prehistorii aplikovanou variantu teze britského historika umění Kennetha Clarka z populárního, ale dnes už zastaralého televizního seriálu stanice BBC Civilizace z roku 1969: podle něj byla civilizace výsledkem uměleckých a kulturních výdobytků, kterých bylo dosaženo od středověku do 20. století ve Francii, Itálii a Německu.

Kognitivní revoluce trochu jinak

Film Stanleyho Kubricka 2001: Vesmírná odysea (1968) nezačíná na počátku 21. století, ale scénou nazvanou „úsvit člověka“, která se odehrává v nespecifikovaném čase před příchodem Homo sapiens. Nad rozlehlou a pustou Namibskou pouští vychází slunce. Tlupa opicím podobných tvorů se právě probudila a všimla si, že se vedle nich objevil černý monolit mimozemského původu. Do děje vstupuje úvodní část skladby Richarda Strausse Tak pravil Zarathustra, poté jeden z tvorů zvedne ze země kost a začne s ní tlouct kolem sebe. Utluče k smrti tapíra a pak se skupinkou druhů napadnou nepřátelskou tlupu, společně ubijí alfa samce kostmi a odeženou zbytek cizí tlupy od vzácného zdroje vody. Jedna z opic v extázi vyhodí kost nad sebe. Kost se otáčí, kamera ji sleduje směrem vzhůru a připraví scénu pro snad nejslavnější match-cut v dějinách kinematografie. Divák se přenese v čase tisíce nebo miliony let dopředu a uvidí vesmírnou loď na oběžné dráze kolem Země. Ukáže se, že černý monolit nějakým zázrakem spustil proces technologického pokroku. Používání jednoduchých nástrojů, jako je kost, umožnilo našim předkům konzumovat více masa, což přispělo k rozvoji jejich mozku a uvedlo do chodu proces objevování a inovací, který nakonec umožnil lidem ovládnout celou planetu a vydat se do vesmíru.

Představa, že za pokrok lidstva je odpovědný kus černého mramoru, je pochopitelně absurdní. Podobně nereálná je i představa, že by kognitivní revoluce mohla proběhnout někdy před 70 000 až 30 000 lety. V prvé řadě nemáme k dispozici uspokojivé vysvětlení, jak a proč k tomu došlo. Harari k tomu říká: „Nejsme si jisti.“ Navrhuje, že by mohlo jít o důsledek nějaké mutace genu, která je odpovědná za vylepšené komunikační schopnosti Homo sapiens. Nicméně žádné jasné důkazy, že by se anatomie lidského mozku v tomto období změnila, nemáme.24

Další teorie spočívá v tom, že rozvoj mozkové tkáně člověka a zlepšení kognitivních funkcí jsou důsledkem konzumace ryb, bohatých na omega-3 mastné kyseliny. Ještě donedávna jsme věřili, že plody moře jedli jen Homo sapiens, ale podle studie otištěné v časopise Science v roce 2020 neandertálci před 86 000 až 106 000 lety v okolí dnešního Lisabonu sbírali a konzumovali mušle, korýše a ryby. Měli tedy možnost mít prospěch ze stejné výživy jako Homo sapiens. Je pravděpodobné, že se neandertálci na celém evropském pobřeží živili rybami, ale případné důkazy byly zničeny zvýšením hladiny moří na konci poslední doby ledové.25

Dalším zpochybněním představy o kognitivní revoluci jsou nedávné důkazy, že Homo sapiens byl schopný symbolického chování už dlouho předtím, než opustil Afriku. Nejpozoruhodnější je však nedávná studie založená na vykopávkách na dně vyschlého jezera v keňském Olorgesailie.26 Archeologové našli kusy hornin, které vypadají, že se před více než 300 000 lety používaly pro výrobu pigmentů: manganovou rudu, která po rozdrcení poskytuje černou nebo tmavě hnědou barvu, a minerály bohaté na železo, z nichž se získává okrový pigment. Okrová hornina nepocházela z blízkého zdroje, což znamená, že sem byla zřejmě kvůli zvlášť jasnému odstínu donesena ze vzdálenějšího místa. Takže Homo sapiens už v době, kdy se osamostatnil jako druh, věnoval velké úsilí tomu, aby získal barviva a mohl jimi ozdobit sebe nebo něco ve svém okolí. Důsledky tohoto objevu jsou třaskavé: Homo sapiens neprodělal žádnou kognitivní revoluci. Chování spojované s moderním člověkem se objevilo ve stejnou dobu, kdy se anatomicky osamostatnil jako druh.

Pokud ale tedy byl Homo sapiens schopný symbolického chování (a byl tím pádem nadřazený ostatním lidským druhům) už před 300 000 lety, proč mu trvalo 250 000 let, než se vydal na cestu z Afriky a rozšířil se po celém světě? Odpověď je jednoduchá. Množství objevů z poslední doby naznačuje, že Homo sapiens ve skutečnosti nebyl chytřejší než jiné druhy rodu Homo.

V roce 1856 objevil učitel Johann Carl Fuhlrott v jeskyni v údolí Neandertal na západě Německa kosti dosud neznámého druhu člověka. Po vydání Darwinova díla O původu druhů, k němuž došlo o tři roky později, se rozproudila živá debata, kam tento nový druh na stromu života zařadit. Vyvinul se Homo sapiens z tohoto podivného humanoida, nebo patří do nějaké jiné větvě? Konzervativní paleontologové, kteří měli blízko ke katolické církvi, se usilovně snažili zdůrazňovat rozdíly mezi oběma druhy. Doufali, že pokud vykreslí neandertálce jen jako velmi vzdálené příbuzné Homo sapiens, zachováme si postavení zvláštního a jedinečného druhu. Když v roce 1908 našli tři katoličtí kněží v La Chapelle-aux-Saints v jižní Francii (jen asi 300 kilometrů od Chauvetovy jeskyně) první kompletní kostru neandertálce, církev se postarala o to, aby nález skončil v rukou vědce, který sdílel její světonázor. Marcellin Boule, ředitel paleontologické laboratoře v pařížském Muzeu přírodních věd, provedl rekonstrukci kostry takovým způsobem, že jeho neandertálec připomínal mnohem více opici než člověka: hlava vystrčená dopředu, stažená ramena, shrbená postava, ohnutá kolena a dokonce i protistojné palce na chodidlech. Bouleho rekonstrukce byla nesprávná, ale měla příštích padesát let zásadní vliv na vědecké zkoumání neandertálců a dodnes je ztělesněním stereotypního vyobrazení jeskynního opočlověka.27

Předpokládané rozdíly mezi Homo sapiens a neandertálci se aplikovaly i na jejich kognitivní schopnosti. Boule tvrdil, že mezi fyzickými a mentálními vlastnostmi neandertálců existuje souvislost. Jejich „zvířecí“ a „nemotorný“ postoj svědčí o způsobu života, pro který jsou typické „jen čistě vegetativní nebo zvířecí funkce“.28 Geolog William King, jenž trval na tom, že neandertálci jsou samostatný druh, a prosadil jejich pojmenování, byl přesvědčený, že nebyli schopni „morálních a teistických představ“.29 Na konci 19. století pak Ernst Haeckel, německý zoolog, sociální darwinista a propagátor vědeckého rasismu, který měl velký vliv na nacistickou ideologii, navrhl, že by se neandertálcům mělo říkat „Homo stupidus“, aby se odlišili od Homo sapiens.30 Toto pojmenování se sice neujalo, ale povědomí veřejnosti se od té doby příliš nezměnilo a většina lidí si stále myslí, že neandertálci byli podřadnější než my, moderní lidé. Jedna definice slova „neandertálec“ uvádí, že je to „necivilizovaný, neinteligentní nebo neotesaný člověk“, což vlastně hezky shrnuje způsob, jak se toto slovo dnes v mnoha jazycích používá.

V posledních desetiletích však začalo být jasné a prokázané, že neandertálci byli schopni různých forem sofistikovaného chování, které jsme si dosud spojovali jen s Homo sapiens. Existují archeologické důkazy, že neandertálci používali kamenné nástroje, jejichž výroba vyžadovala vysoké kognitivní schopnosti a zručnost,31 uměli rozdělávat oheň,32 plavili se po moři z evropské pevniny na Krétu a Iónské ostrovy33 a vyráběli lepidlo z březové kůry.34 Dokonce je možné, že léčili nemoci pomocí rostlin s anestetickými a antibiotickými účinky: v kalcifikovaném zubním povlaku neandertálců byly nalezeny stopy DNA z topolů, které obsahují kyselinu salicylovou (tato přírodní látka inspirovala výrobu syntetického aspirinu) a plísně Penicillium, zdroje antibiotika penicilinu.35 V roce 1989 objevili archeologové u neandertálců jazylku, kůstku ve tvaru písmene U, k níž jsou uchycené vazy a svaly v krku a jež sehrává zásadní roli při lidské řeči. Naznačuje to, že neandertálci byli schopni mluvit, i když zřejmě velmi vysokým hlasem.36 O jazyku neandertálců nevíme nic, ale fakt, že mezi nimi a Homo sapiens očividně nezela velká behaviorální propast, silně naznačuje, že dosahovali i podobné úrovně komplexnosti.37

Víme, že neandertálci své mrtvé pohřbívali. V padesátých a šedesátých letech 20. století odkryl Američan Ralph Solecki se svým týmem pozůstatky neandertálců v jeskyni Šánidar v severním Iráku. Některá z těchto těl byla zjevně pohřbena záměrně. Jeden nález je známý jako „květinový hrob“, protože kolem těla byly nalezeny zbytky pylu a archeologové se domnívali, že bylo uloženo na lůžko z květin, mezi nimiž byl například řebříček, starček, modřenec a chrpa. Představa neandertálců, kteří sbírají květiny, aby s nimi vyložili hrob svého blízkého, naznačuje, že nám byli skutečně velmi podobní. Podle Soleckého jeho objev ukázal, že „univerzálnost lidství a láska ke kráse překračuje hranice našeho vlastního druhu“.38 Dnes se však zdá, že se pyl květin do hrobu možná dostal až později z nor zdejších hlodavců (konkrétně pískomilů perských).39

Je jasné, že hypotézu o výměně uměleckých tipů mezi neandertálci a Homo sapiens není možné ověřit nebo vyvrátit. Víme ale jistě, že se oba druhy opakovaně setkávaly a v posledních dvou desetiletích jsme také začali trochu rozumět tomu, jaká mohla být povaha těchto setkání.

Jed a protijed

Viry z paleolitu a vzestup moderního člověka