Callan Wink

ÚTĚK

Z YELLOWSTONU

Toto dílo je fikce.

Jména, postavy, místa i zápletky jsou výtvorem autorovy fantazie.

Copyright © 2025 by Callan Wink

Author photograph © Dan Lahren

Cover photograph: Val Duncan /Kenebec Images/

Alamy Stock Photo

Design by Jack Smyth

Translation © Lukáš Tomášek, 2025

Original English title: BEARTOOTH

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-780-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-781-0 (mobi)

Thad právě zastřelil baribala mimo sezonu. Byla to malá samice, jednoročák, a na mýtinu, kde zemřela, jako mlha dosedal její odpudivý smrad. Medvědí pach, pomyslel si Thad, má pachuť nočních můr. Rozkládající se maso, čerstvé výkaly, a tohle všechno objímalo cosi lepkavě nasládlého, jako rozmačkané borůvky, co právě začínají kvasit. Byl to třetí medvěd, kterého tenhle týden zabili, a Thad usoudil, že by se mohli vydat domů. Tři hlavy na třech kožešinách, dvanáct tlap, tři žlučníky nádavkem k veškeré jejich další výbavě – čekal je mučivý výstup přes horu, hlavně pro jejich záda. S bratrem Hazenem se nacházeli dvacet mil od vyježděné lesní cesty, na které čekal jejich pick-up, na korbě chladicí box, kus ledu a dvanáct plechovek piva Coors. Thadovi stačilo na pivo pomyslet a reflexivně polkl.

Hazen se na okraji lesa cachtal v potůčku, který se proplétal hrstkou olší a kroutil se mýtinou. Bylo pozdní léto, tráva byla vysoká a suchá a potok v ní vypadal jako zkroucená pěšinka v záplavě hustých světlých vlasů.

„Přestaň se flákat. Až tohohle zpracujeme, vypadneme odsud,“ řekl Thad.

„Jsou tady pstruzi.“

„Nejsme tu na rybách. Pojď sem. Zítra ráno bych rád byl doma.“

Hazen vydusal z potoka. Thad ho slyšel něco mumlat, když se pustil do práce. Přestože měl jeho bratr ve zvyku vyhýbat se úkolům, které je právě čekaly, Thad musel uznat, že Hazenovi jde řezničina od ruky svižněji. Hazen dokázal rozbourat zvíře tak rychle, že to bylo skoro nepřirozené. Jako kdyby měl nějakou zvláštní, vrozenou znalost toho, jak se všechny části skládají dohromady. Někdy ani nepoužíval nůž. Jenom nařízl kůži a potom rukama a nehty rozděloval svaly a odděloval maso od kosti. Thad už v minulosti viděl, jak Hazen obzvlášť nepoddajný vaz nebo šlachu přetrhl svými zuby.

Thad byl o rok starší, ale téměř by se mohli vydávat za dvojčata. Měli stejné vytáhlé paže a nohy. Nebyli vlastně příliš vysocí, i když jejich proporce jim čímsi propůjčovaly vzhled nízkých mužů, které někdo natáhl. Thad si před pár lety nechal vlasy volně růst a Hazen ho napodobil. Teď oběma hnědé vlasy v culíku, sepjaté úzkými proužky vydělané jelení kůže, sahaly po ramena. Na předloktích oběma ostře vystupovaly žíly. Přední zuby jim rostly v lehkém předkusu. Rozdíly mezi nimi byly patrné, jen když stáli bok po boku. Hazen byl o coul nižší, vlasy měl o odstín světlejší. Snadno se rozesmál a vždy se smál o chlup déle, než se slušelo. Thadovi bylo sedmadvacet, Hazenovi dvacet šest, ale v koutcích očí se jim už dělaly vrásky. V průběhu let se tyhle značky měly jen prohlubovat a pohled tvrdnout, až budou věčně mhouřit oči. Stejný vzhled byl souzen jejich otci a před ním jeho otci. Byly to obličeje uzpůsobené místnímu počasí, aby i za jeho rozmarů dobře viděli. Kostnaté brady, vysoké lícní kosti, tváře, kolem nichž mohl vítr vrchovin proudit s minimálním odporem. Ačkoli muži jejich rodu neoplývali mimořádnou silou, prostředí a okolnosti z nich uhnětly lidi krátkodobě mimořádně odolné.

Thad přihlížel a Hazen rychle nařízl oblé medvědí břicho a potom se do něj zabořil až po lokty, konec zkrvavené rukojeti nože svíral v zubech jako doutník. Malý baribal jako tenhle měl žlučník zhruba o velikosti golfového míčku. K tomu, aby Hazen tenhle orgán dokázal najít a vyříznout, mu stačil hmat, obličej měl obrácený vzhůru, pryč od zvířete, oči zavřené soustředěním, rukama pohyboval v teplých zvířecích útrobách, jako kdyby se prohraboval zásuvkou s harampádím. Thad neměl ani tušení, jakou funkci žlučník v těle plní. Byl si docela jistý, že ho mají i lidi. Věděl jen, že jeden slušně velký kus se prodá za patnáct set dolarů, a patnáct set dolarů byl ekvivalent málem dvaadvaceti kubíků palivového dřeva, nařezaného, nasekaného, naloženého a doručeného. Věděl, že pokud chtějí pracovat efektivně, měli by vzít jen žlučník a zbytek zvířete nechat na místě. Za lebku, drápy a kůži by mohli dostat dalších čtyři sta nebo pět set dolarů. Slušné peníze, dokud nezapočítáte váhu a k tomu čas potřebný ke stažení z kůže. Věděl, že logicky to nedává smysl, ale úsilí vynaložené navíc a riziko spjaté s dalšími částmi medvědího těla celý tenhle podnik jaksi posouvaly o trochu blíž k lovu, k něčemu, co si zasloužilo respekt. Před touhle výpravou zašel do knihovny k počítači, aby si vyhledal pravděpodobné tresty, kdyby je chytili. Možná to nebyl dobrý nápad. Pokud mohl soudit, pustili se do činnosti posuzované jako nelegální zacházení se zvířaty, evidentně porušovali Laceyho zákon a za to jim hrozila pokuta do sta tisíc dolarů. Dozajista páchali zločin, možná riskovali i vězení.

V takhle rozlehlé divočině bylo snazší domnívat se, že člověku projde, cokoli si zamane, ale Thad věděl, že to není pravda. Kolikrát už hluboko v pustině potkali oddíl orlích skautů z Cincinnati, páreček ekonadšenců na líbánkách, pracovní četu Lesní správy? Divočina byla rozlehlá, ale právě kvůli tomu přitahovala všemožné typy lidí. Stačilo by, aby jediný člen Sierra Clubu pracoval na svém ptačím seznamu se Sibleyho průvodcem a dalekohledem, a byli by totálně v háji.

Na druhé straně mýtiny stahoval Hazen medvěda z kůže, kterou od masa odděloval za zvuků, jako když se z role odlepuje páska. Zvykl si svírat v ústech prázdnou nábojnici ráže .22 a teď špulil rty a vyfukoval skrze ni, takže vydával cvrlikavý ptačí hvizd typický pro chvíle, kdy se soustředil. Nakonec mu šel Thad pomoct. Čím rychleji to dokončí, tím dřív se odsud vypaří, vyzvednou si peníze a celou tuhle záležitost nechají za sebou.

Cesta zpět k pick-upu jim trvala déle, než Thad předvídal. Postupovali drsným terénem, šli mimo stezky, aby se vyhnuli lidem. Thad se zády tlačil proti váze svého nákladu a mžoural vzhůru k Hazenovi, který se nad ním proplétal mezi kameny. Aby popadli dech, zastavili v kamenném moři obestoupeném temnými smrky. Kameny byly masivní, tmavé a pokryté lišejníkem, prorostlé křemencovými žílami. Pozůstatky ledovců náhodně rozmístěné po travnatém svahu, jako kdyby je tam někdo hodil, jako hrbolaté kostky vržené a zanechané na místě obry s oblibou v hazardních hrách. Shodili ze zad batohy, usedli na nízký balvan a shlíželi zpět do údolí. Zdálo se, že ušli dlouhý kus cesty, ale Thad stále dohlédl ke hřebenu, který jim zakrýval výhled na malou mýtinu, na níž zabil medvěda. Celý den chůze, a stejně se zdálo, že by k ní dohodil kamenem. Právě teď Thad soudil, že před sebou mají ještě dobrého půl dne chůze, než sestoupí zpátky k pick-upu. Chybělo jim překročit přinejmenším tři hřebeny, plus minus, aby se vrátili do civilizace, ke sprše a pivu a všemu ostatnímu. Thad se opřel o batoh a odplivl si. „Blížíme se,“ řekl.

Hazen neodpověděl. Pozoroval drobné šedé obrysy pišťuch pospíchajících mezi kameny, vydávajících pištivá varovná volání. Mezi zuby mu stranou trčela nábojnice ráže .22 a přes její okraj prudce vyfukoval vzduch, takže vyrážel řadu ostrých zapískání. Hazen se usmíval, tváře vyboulené, a očima lehce šilhal, jak se na to foukání soustředil. „Ha,“ vyrazil ze sebe. „To mě podrž. Umím pišťuší řečí. Dívej na ty hajzlíky.“

Na půl tuctu pišťuch pobíhalo sem tam po kamení, míhaly se ze strany na stranu, občas se zastavily, obrátily a zavrtěly zakrslým ocáskem. Zjevně je rozlítilo, že jim ten obří podvodník przní jazyk. Hazen s pískáním nepřestával a jednou rukou šmátral po zemi vedle sebe, aniž od těch hlodavců odtrhl pohled. Když našel vhodný kámen, hodil ho po nich a zvířata se rozprchla.

Nakonec se Thad s námahou zvedl na nohy a zase vyrazili. Během jejich pauzy dosáhlo slunce vrcholu své denní pouti a započalo pomalý sestup k západu. Dokonce i ve vysokých vrchovinách stále dokázalo člověka zahřát. Měli ho teď za zády a Thad na šíji cítil teplo jeho pohledu; cítil pach medvědí kůže zahřívající se pod plachtou přivázanou k batohu. Jako kdyby vyrazil na túru se zahnívající hromadou kompostu na zádech, všechno pohltila přezrálost a horečka přicházející s rozkladem.

Trvalo téměř míli, než se zbavili much, které je předtím našly, jakmile zastavili. Bzučely Thadovi okolo hlavy, nekousaly, ale i tak byly otravné. Především když se škrábali přes nestálý osyp, kde by chybný krok znamenal, že se po hoře sklouzne dolů o padesát nebo i víc yardů. Hazen je vedl zakroucenými stezkami jelenů a wapiti. Občas náhodně stočili kroky stranou, procházeli divokou krajinou, mezi spadanými kameny, chaotickými labyrinty popadaných stromů, až se napojili na další zvířecí stezku, která je vedla dál zamýšleným směrem – k jejich autu.

Většiny jídla a pití se zbavili, aby uvolnili místo pro další části medvědího těla, a skoro čtyřiadvacet hodin nesnědli nic pořádného. Thad cítil, že mu dochází síla. Pod vahou batohu se mu zdálo, jako kdyby se mu zplošťovala páteř a měla už navždy zůstat pomačkaná. Napadlo ho, že až konečně ten batoh ze zad shodí, zůstane shrbený, záda zohýbaná do zmučeného otazníku. Ze země se natahovaly kořeny a kamení, za které se mu zachytávala chodidla. Při výstupech do kopců, které by ho před pár hodinami sotva donutily zpomalit, se teď notně zadýchával, nohy mu pod tím úsilím naříkaly. V ústech mu začalo vysychat, jazyk se mu lepil k dásním, zuby pokryla pěna, kvůli níž horní ret ustavičně stahoval do grimasy. Konečně prošel ohybem jelení stezky a našel Hazena na všech čtyřech, jak si vodou oplachuje obličej, batoh stále na zádech. Stáli v úzkém říčním korytu, teď z většiny vyschlém, přes bílý písek a kameny nablýskané a ohlazené vodním tokem zurčel jen útlý pramínek. Thad našel malý spád, kde voda tekla přes plochý kámen a sbírala se v rybníčku o velikosti umyvadla. Položil se na břicho, ponořil celou hlavu, mocnými doušky polykal vodu, oči otevřené vstříc rozjařenému víru stoupajících bublinek. Pil, dokud se mu v zorném poli neroztančily jiskřičky bílého světla a on se nemusel nadechnout. Voda chutnala po mechu a kamení. Na jazyku byla hedvábná, což vodě z kohoutku nejspíš vždycky chybělo.

Jakmile se občerstvili, pokračovali v cestě. A když za jejich zády slunce zapadlo za vrcholy hor, šli dál ponurým polosvětlem, obrysy věcí se v šeru změkčily, ve vůni borovic se s chladnějším vzduchem objevila vlhkost. Hazen razil cestu mezi osikami, prodírali se mezi stromy a postupně se zcela setmělo. Kmeny zachycovaly měsíční světlo, stříbřitě zářily. Listy osik už začínaly procházet proměnou, na jejich okrajích se objevoval zlatavý nádech. Nebude trvat dlouho, než tady nahoře napadne sníh, vítr ho natlačí do velkých závějí, po závětrných stranách stromů zanechá prohlubně jako ohyb v nejnižším bodě vlny. Když Thad přejel prsty přes jemnou kůru, zdálo se, že stromy vyzařují teplo, uvolňují horko, které v průběhu dne nashromáždily. Pomyslel si, že osiky mohou být strašidelné. Užívaly si svou vlastní společnost, rostly blízko jedna druhé, aby se jejich listí mohlo dotýkat další a větve k sobě dosáhly a propletly se jako prsty. Otec mu jednou pověděl, že největším organismem na světě je shluk osik v Kanadě, který se táhne tisíc mil. Když jste narazili na osikový háj, nekráčeli jste mezi samostatnými formami života. Osiky jsou klony; ze své sdílené kořenné masy vysílají výhonky, takže celá skupina stromů může být jediná rostlina a samostatné stromy jsou samostatné jenom v tom smyslu, jako je chodidlo člověka nezávislé na jeho ruce. Thad nevěděl, jak přesně to vysvětlit, ale domníval se, že skupina osik má něco jako vědomí.

Tenhle konkrétní shluk stromů jako by se táhl donekonečna, ale když se Thad konečně prodral na mýtinu, zahlédl v dálce zarostlé ústí cesty a tam, vedle kol jejich pick-upu, shazoval Hazen na zem svůj batoh.

V chladicím boxu zůstal jen plátek ledu, ale pivo bylo tak studené, až ho vzadu v hrdle pálilo. Thad se jediným douškem vypořádal s polovinou plechovky a potom si hlasitě říhl. V autě před časem schoval balík sušeného masa jelena wapiti a teď to slané maso trhali a žvýkali, až je bolely čelisti, splachovali ho pivem, říhali a zívali a protahovali si paže a záda. Seděli na sklopených dveřích korby a Thad rozhodl, že namísto toho, aby ve tmě projížděli bludištěm lesních cest, měli by ještě jednu noc strávit venku, vyřídit zítřejší předání tady v lese a pak, až se toho horkého zboží zbaví, zamířit domů.

„Rozdělám oheň.“ Hazen v chladicím boxu šátral po dalším pivu. Už vypil čtyři, což bylo podle Thada zhruba hraniční množství, které by Hazen neměl překročit. Chlast z Hazena kdovíproč dělal hašteřivějšího člověka, méně svolného, než jaký byl běžně.

„Oheň nebude. A po tomhle končíš. Najdi si místo na spaní. Batoh si vezmi s sebou, nenechávej ho v autě.“

„Mám mokrej spacák. Připravím oheň a usuším si ho.“

„Jak to, že je mokrej?“

„Já nevím, prostě je.“

„No to je ale tvoje chyba, ne? Stejně není taková zima. To vydržíš. Mohl jsi ho sušit celou dobu, místo toho, abys tady skuhral a snažil se mi vypít všechno pivo.“

„Jestli nemůžu mít oheň, tak mi aspoň dovol ještě jedno.“ Třemi dlouhými doušky se vypořádal s posledním, které zrovna pil, zpola rozžvýkané sušené maso stále v ústech.

„Oheň nebude. Pivo nebude. Najdi si místo na spaní a uvidíme se ráno!“

„Ale jdi. Poslední pivo. Já ti to splatím.“

„Ne.“

„Proč?“

„Ty víš proč. Běž spát.“

Hazen si vzal další kus sušeného masa a natáhl se k chladicímu boxu. Thad mu srazil zápěstí a Hazen pak sklouzl z korby a oddusal do tmy, spacák táhl za sebou. Thad slyšel zvuk lámaných větví, nesrozumitelné mumlání. Vzal si další pivo, opřel se o svůj zapáchající batoh a zívl. Hazen dokázal být mimořádně otravný. Nejspíš by mu měl pití zakázat úplně.

Loni ho Thad musel vytáhnout zpod hromady hasičů odhodlaných Hazenovi poupravit obličej. Thadovi zavolal barman od Sněžné husy a oznámil mu, že by se tam měl nejspíš rychle dopravit, než Hazenovi někdo zakroutí krkem. Než dorazil na místo, stihl se Hazen prokecat k pořádnému výprasku. Bylo to malé město a žádný místní by si Hazena nepustil pod kůži, ale vládlo pozdní léto a všude v horách se šířily požáry. Město bylo plné frajerských posádek z jihu. Thad nikdy nezjistil, co přesně jim Hazen napovídal. Když dorazil do baru, chystali se tři malí, rozložití chlapi s vizáží Mexikánců seznámit svoje nablýskané boty za tři sta dolarů s Hazenovým vyzáblým břichem. Thad z toho naštěstí zvládl Hazena dostat a situaci uklidnit. Zaplatil rundu. Nebyl si jistý, jestli ti muži umí anglicky. Ukázal na Hazena a poklepal si na hlavu, prstem si zakroužil okolo ucha. „Loco,“ vysvětloval.

Kdyby Hazen nikdy nemusel do města, tak by se o sebe postaral, říkal si Thad. Sakra, v jisté době, a ne tak dávno, by byl Hazen nejspíš šťastnější a stabilnější než Thad. Mohl by lovit, žít v lesích, jednou ročně se královsky opít na srazu horalů a další rok ze sebe o samotě v horách setřásat kocovinu, stahovat z kůže bobry a rozmlouvat sám se sebou.

Další pivo. Takhle příjemný pocit neměl Thad už celé dny. Dokonce už ani sám sebe necítil. Jakmile mu zápach vlastního nemytého těla nepřipadal cizí, věděl, že v lesích už strávil nějakou dobu. Posunul se, aby mohl vzhlédnout. Viděl úzký pás čisté oblohy, hrstku hvězd lemovanou hradbou fialovošedých oblaků. Na téhle cestě jim přálo počasí, nic než modré nebe. V pustině déšť všechno komplikoval. Úzké lesní cesty pak byly rozbředlé, stopy mizely a nejhorší bylo, že ho pomalu unavovala prachobyčejná vlhkost. Suché ponožky se zdály jako maličkost, dokud čtvrtý nebo pátý den nezačal probuzením v bahně a on si nemusel natáhnout vlhké ponožky a chodidla nasoukat zpět do promáčených bot.

Thad dopil poslední pivo a vyškrábal se na nohy, aby se v působivém proudu vymočil do tmy přes okraj korby pick-upu, na listím pokryté zemi to znělo trochu jako hudba. Byl dost opilý. Odtáhl svůj batoh mezi pár osik a opřel ho o kmen, načež malou oblast očistil od větví a kamenů. Odmotal plachtu z medvědí kožešiny a roztáhl ji. Na ni si rozložil spacák a vlezl do něj – ani si nesundal boty – a plachtu přetáhl přes sebe. Páchlo to, jako kdyby vlezl do hromady teplých medvědích vnitřností.

Někdy v noci se Thad probudil. Mezi stromy pronikala záře, praskavý zvuk ohně. Vykopal se ze spacáku a bosý šel obezřetně podrostem, dokud nezahlédl, o co jde: asi tak patnáct stop vysoký smrk stravovaly plameny. Oheň připomínal zářící oranžovo červenou auru a v samém jeho jádru bylo stále vidět kostru stromu, vychrtlý černý kmen a vytáhlé větve, jež trčely do prostoru jako paprsky kola. Strom praskal, šišky vybuchovaly jako nábojnice, proti mrholení stoupaly ve spirále k temné obloze jiskry.

Hazen tam stál s pokleslou bradou, jako to dělával, když nevěděl, že ho někdo sleduje. Od pasu výš byl nahý. V botách a zakrvácených džínech, s vlasy volně podél obličeje, pažemi nataženými ke stromu, jako kdyby mu nabízel objetí, se Hazen pomalu otočil, takže stál k ohni zády. Oči měl zavřené a ústa otevřená a hlavu zvrácenou. Ohříval se. Dost blízko plamenům, aby mu v tom horku začaly vstávat vlasy jako v poli statické elektřiny.

Thad se tiše a pomalu vynořil zpoza stromů. Hazen měl stále zavřené oči a Thad se dostal přímo za něj. Takhle blízko stromu byl oheň hlasitý, ustavičně tupě hučel jako vítr na jezeře. Byl to zvuk stromu, před pár okamžiky živého, který prochází proměnou v něco úplně jiného. Jehličí buď zčernalo a zkroutilo se jako spálené vlasy, nebo zářilo rozpálenou červení jako vlákna v přehřáté horké žárovce. Thad cítil, jak ho v tom horku začíná pálit kůže. Ve vzduchu voněla bublající smůla vytékající z doběla rozehřátého kmenu. Thad zastavil dvě stopy před Hazenem a natáhl paži, dlaň rozevřenou, aby mu uštědřil tu nejdrtivější facku, k jaké se jen zmůže. A pak, těsně než stihl udeřit, se Hazen široce usmál.

„Nazdar,“ řekl. „Vsadím se, že máš vztek.“ Samozřejmě celou dobu o Thadovi věděl. Thad měl ruku pořád napřaženou a víc než co jiného chtěl, aby kladivo dopadlo na kovadlinu, jednoduše chtěl ten hloupý úsměv z Hazenovy hloupé tváře vymazat. Spustil ruku, zaklonil hlavu a nechal si na tvář dopadnout pár dešťových kapek. „Co to, sakra, děláš?“

„Nevím. Byla mi zima. Ve spacáku bylo vlhko. Myslel jsem na indiánský totemy. Vždycky mi připadalo, že spálený borovice vypadají jako totemy, do kterejch někdo moc dlouho řezal. Možná udělal chybu, který se musel zbavit, a proto jsou všechny tak hladký.“

„Řeknu ti, abys nerozdělával oheň, a ty se rozhodneš spálit celej podělanej les?“

„Je to jenom jeden strom. Už začínal usychat. Polovinu jehličí měl hnědou.“

„Co kdyby se zvedl vítr? Myslíš vůbec? Aspoň někdy?“

„Všechno je vlhký. Nemyslím, že cokoli jinýho chytne. Trvalo dlouho, než se vůbec rozhořel tenhle. Vlastně jsem nečekal, že to bude tak těžký. Kdybych věděl, že to zabere tolik času, nejspíš bych se na to vykašlal.“

Thad si pomyslel, že je to jako cvičit psa. Blbýho, tvrdohlavýho vořecha. Psa nemůžete trestat za něco, čemu nerozumí. To vede jen k tomu, že se vás zvíře bojí, a tím spíš vás kousne. Stáli a sledovali, jak strom hoří a plameny se tlačí proti černé klenbě mračen.

„Ježíši,“ vydechl po čase Thad. „To bude aspoň tak dvacet, možná třicet stop.“

„Připomíná mi to Světový obchodní centrum. Pamatuješ, jak jsme se dívali?“

„Když se ty budovy zřítily?“

„To ne. Později, když k obloze tam, kde stály, namířili ty velký světelný paprsky. Proto jsem to udělal; napadlo mě, že by to mohlo vypadat podobně. Památník pro tátu.“

„Já myslel, že jsi chtěl vyrobit totem.“

„Taky.“

„Nebo ti jenom byla zima?“

„Taky.“

„Skvělý. No, teď sebou musíme hodit. Nevím, jestli tady v tomhle ročním období drží požární hlídky, ale dal jsi o nás vědět všem v okruhu pěti mil. Jestli se někdo dívá, nejspíš to už ohlásil.“

Zuřící oheň začínal ztrácet sílu. Ohromné mraky kouře sebou zmítaly jako vzduch vydechovaný o chladných ránech. Když se plameny začaly mírnit, všiml si Thad, že většina jehličí stále zůstává na stromě. Bylo pokroucené a křehké, ale pořád na místě, jako by ten strom jenom ve vteřině zestárl.

Thad přešel blíž a kopl do stromu obutou patou. Stačilo to, aby se všechno jehličí rozpadlo na částečky popela, které pak kolem nich poletovaly jako špinavý sníh.

„Jdi si pro batoh,“ vyzval bratra. „Mizíme odsud. Máš štěstí, že tě nebiju častěji.“

Když vše nakládali, na východě právě začínala světlat obloha. První náznak svítání. Slunce ale nevyjde ještě hodinu. Medvědí kožešiny a lebky a vnitřnosti v autě před odjezdem překryli plachtami, přes které vyskládali náruč silných borovicových větví. Kdyby se někdo ptal, vezou nové sloupky do plotu v dobytčí ohradě. Hazen byl toho názoru, že takové opatření je zbytečné.

„Ani žádnou dobytčí ohradu nemáme. A stejně tady nikdo není,“ prohlásil. „Napadá tě někdy, že když jsi takhle v pustině, mohl by nastat konec světa, a ty bys o tom ani nevěděl? New York mohli smáznout bombou, celý město. Klidně můžeme bejt jediný v zemi, kdo o tom neví.“

„Možná. Vezmi si tohle. Dej mi vědět, až chytneme signál.“ Thad podal Hazenovi svůj telefon a stočil auto na cestu, jež se táhla vzhůru po hoře.

Potom Thad zastavil pick-up na mýtině a vystoupil, aby vyřídil hovor. Když bylo vše domluveno a instrukce předány, zase nastoupil.

„Bude tady za hodinu,“ řekl. „Zatím si zdřímnu. Ty budeš dávat pozor a vzbudíš mě, až dorazí.“

„A kdo? Skot?“

„A kdo bys řekl?“

„Musím přece vědět, koho vyhlížet.“

„Je to stejný jako minule. Proč by to mělo bejt jiný?“

„Myslíš, že s ním bude i ona?“

„Ta je s ním vždycky. Teď sklapni a nech mě spát.“

Thad si opřel hlavu o okénko. Nepřipadalo mu, že spal, ale musel usnout, protože se vzbudil, když na okno z druhé strany Hazen zaťukal. Obličej měl pár palců od skla a ukazoval o kus dál na silnici.

„No jo,“ hlesl Thad rozespale. „Vždyť už jsem vzhůru.“ Podíval se do zpětného zrcátka a zahlédl černý suburban s nezvykle velkými pneumatikami, který se blížil po silnici. Na zakázku vyrobená registrační značka hlásala: SK0TSK0. Thad zpoza sedačky vytáhl pušku a otevřel závěr, aby se ujistil, že je nabitá. Vystoupil z auta, protáhl se a opřel se o bok pick-upu, ústí hlavně v dlani, pažbu si opíral o botu.

„Uděláme to jako posledně,“ poznamenal. „Ty mu dáš náklad. Já budu mluvit. Prostě dělej, co ti řeknu.“

Hazen přikývl, zastrčil ruce do kapes, oklepal se a protáhl si krk, jako kdyby snad byl boxer a chystal se vstoupit do ringu.

„Jenom klid. Všechno je stejný jako minule. Tady to dokončíme a potom bude sprcha. Burger.“

„Fajn. Jasně. V pohodě.“ Hazen se zhoupl na špičkách, zastrčil si vlasy za uši. „Jsem v klidu.“

Suburban se doplazil k nim a pak na úzké silnici předvedl pomalou otočku. Zacouval a zadní nárazník zůstal na úrovni dveří jejich korby. Okna suburbanu byla zatmavená a dlouhé boky třísnilo rudé bláto. Hazen nervózně hvízdl, když Skot otevřel dvířka a vystoupil.

Skot v minulosti zabil. Před dvěma lety ve svém obýváku čtyřikrát střelil šestnáctiletého chlapce. Věděli to všichni ve městě a Skot věděl, že to všichni vědí, a tohle vědomí jako by jeho existenci svědčilo. Thad se domníval, že je to silná pozice, docela jistě vědět, co si myslí každý, kdo na vás pohlédne. Říkalo se, že Skot jednou za tmy dorazil domů, i se svou dcerou, a zjistil, že se někdo snaží vlámat do sejfu, ve kterém schovával pistoli. Zloději do zad vysázel čtyři kulky s dutou špičkou, dceru poslal nahoru do jejího pokoje a potom zavolal policii, aby nahlásil vloupání. Toho chlapce lidi ve městě znali. Tak trochu potížista, ale ne nutně špatnej kluk. Někteří ve městě věřili, že na to Skot měl právo, a jiní zase, že Skot je maniak s prstem připraveným na spoušti a jenom hledal záminku. Nakonec ho zbavili všech obvinění. U kluka našli trochu trávy. Nůž. Vyhodnotili to jako vloupání pod vlivem drog, na což měl Skot právo reagovat smrtící silou.

Thad toho kluka jednou dvakrát potkal. Docela dobře hrál fotbal, jenže pak ho v půlce druháku z týmu vykopli. Thad chodil na střední s jeho sestrou.

Teď Skot kráčel k nim, na velkém kostnatém obličeji úsměv. Byl nezvykle vysoký, spíš než šest stop měřil tak sedm. Šuškalo se, že v sedmdesátkách byl v profesionálním basketbalovém týmu. Kilt měl z červeno-černého tartanu. Na nohou vysoké vlněné ponožky a černé boty s tlustou podrážkou. V kiltu měl zastrčenou bílou společenskou košili zdobenou úzkou černou kravatou se sponou ve tvaru bodláku. V podpažním pouzdře schovával pistoli a v porovnání s jeho masivní postavou vypadala maličká, jako hračka.

Skot byl tak ošlehaný větrem, až bylo nemožné odhadnout jeho věk. Vypadal mladší než na šedesát pět, starší než na čtyřicet. Jeho ruce Thadovi vždy připomínaly takové ty obří chlupaté tropické pavouky toho druhu, který dorůstá do velikosti talíře a loví ptáky. Na hlavě měl záplavu zrzavých vlasů, které mu na spáncích šedivěly. Paže měl dlouhé, šlachovité a stále svalnaté, klouby příliš velké, tvrdé a sukovité jako abnormální výrůstky ve tvrdém dřevě listnáčů.

„Chlapci,“ zvolal. „Cejtím vás i odsud. Smrdíte jako prasata.“ Usmál se. „Ale to nic. Cejtím v tom prachy. Vydařil se lov?“

„Ukaž mu to, Hazene.“

Hazen vytáhl batohy zpod větví a rozložil kožešiny, pořád ještě s hlavami a drápy, aby si je Skot mohl prohlédnout. Ten přikývl a prohodil, že vypadají dobře, a Hazen je zase rychle zabalil do plachet.

„Co orgány?“

Hazen zvedl plastové sáčky se zipovým zavíráním, ve kterých byly žlučníky, a Skot si je od něj vzal, převaloval je v rukou, počítal. „Jen si představte, kolik z nich bude parádních erekcí,“ utrousil s úsměvem. „Zlatíčko,“ zavolal přes rameno, „mohla bys přijít sem k nám a vzít s sebou tu obálku?“

Thad odvětil, že by se nejspíš měli vydat na cestu, ale Skot ho ignoroval.

„To rozhodně,“ přidal se Hazen.

„Na parohy?“ podivil se Hazen.

„Jak to myslíte?“ zjišťoval Thad.