Copyright @ Euromedia Group, 2025

Text @ Tereza Sladká, 2025

Ilustrations @ Kateřina Kačírek Wiecková, 2025

ISBN 978-80-284-1241-8

Poděkování

Mámo, táto, brácho, ségro, Alčo, Dane, Dančo, Adame, babičko Beďo, babičko Evžo, babičko Danuško, dědečci, tetičky, strýčkové a všichni ostatní příbuzní,

snad každý z vás si zde o sobě přečte pár nehezkých věcí. Moc vás prosím, nezlobte se na mě a berte to s rezervou. Když jsem tohle psala, byla jsem těhotná. Byla jsem rozhozená. Slabá, unavená, vyčerpaná. Od těch dvou čárek na testu prožívám to nejnáročnější životní období.

Nechci, abyste byli před čtenáři za záporáky. Nejste.

Jste má rodina a jste mi neuvěřitelnou oporou. I když se občas rafneme kvůli tomu, jestli mimču dávat, nebo nedávat tepláčky či jestli by nebylo přece jen lepší sáhnout po dudlíku, mám vás ráda. A vnímám tu péči, kterou mně i Lukášovi dáváte.

Myslím, že bych si nemohla přát lepší rodinu.

Díky za vás.

***

Zvláštní poděkování patří i všem, kdo mi během téhle cesty podali pomocnou ruku a byli ke mně laskaví.

Zejména pak mé naprosto úžasné porodní asistence Báře, také mé věčně usměvavé paní gynekoložce J. z Modřan, milému doktorovi a evidentnímu nadšenci do genetiky z Motola, dvěma sympatickým doktorům z echa v Motole, neuvěřitelně ochotné a lidské paní doktorce K. z Třebíče, maminkovsky hodné a neuvěřitelně otevřené paní doktorce K. a skvělému energickému průkopníkovi, doktorovi H. z porodnice, kde jsem rodila, našemu pečlivému pediatrovi a jeho věčně veselé manželce K., profesionální, a přitom nesmírně lidské fyzioterapeutce Zuzaně R., všelijakým usměvavým sestřičkám. Dále všem kolegům a kolegyním ze školy, kteří vnímali, že jsem den ode dne slabší, a tak na mně byli den ode dne hodnější. Ještě o trošku víc pak Marcele S. za pořízení kompletní výbavičky, výtvarnici a koučce Kačce B.

za psychickou podporu, Zuzaně H. za pochopení a předčasné uvolnění z práce. Chybíte mi. A to nejlepší nakonec: děkuji kamarádce Lucce P. za přelouskání první verze této knihy a perfektní zpětnou vazbu.

Úvod

Ahoj všichni,

jsem mladá holka, která se rozhodla mít dítě. Upřímně – nevím, co to obnáší, co to se mnou udělá a jak mi to půjde. Ano, jsem sice psycholožka, takže teoreticky toho vím o výchově, rodičovství a mateřství hodně. Přesto mám takové tušení, že to bude pěkný boj. Myslím být mámou. Protože nemám v plánu zavřít se doma a jen střídavě kojit a uklízet.

Co je ještě dobré o mně vědět? Třeba to, že když jsem byla malá, neměli jsme doma Novu. Takže jsem nikdy neviděla Ulici, Ordinaci v růžové zahradě nebo Pokémony. Pokud vám budu někdy během svého vyprávění připadat jako mimoň, je to podle mě právě proto.

Píše se rok 2023 a já aktuálně žiju v Praze, ale duší jsem malomešťák. Takže mě pořád dostává, když zatočím za roh a tam je Prašná brána, ale zároveň je mi nejlíp, když si vyjdu po své rodné Třebíči a cestou na náměstí potkám babičku, kámošku i učitelku ze střední.

Nejbližší kamarádi o mně říkají, že jsem tak nějak osobitě terkovská. Asi tím myslí to, že nosím divné barevné oblečení, nejím maso a říkám vtipy, kterým se směju jen já sama.

Za zmínku taky stojí, že mám skvělého muže. Jakože opravdu. Jmenuje se Lukáš, je to ajťák, ale zároveň trochu hipík. Dělá fireshow, hraje na kytaru a rozmazluje mě. Taky řídí hůř než já, což mi patřičně zvedá ego, kdykoli sedneme do auta.

Než jsem ho poznala, nevěřila jsem, že někdo takový existuje. Že existuje tak nekonečná podpora a láska. Děti bych určitě neplánovala, nebýt jeho. Ale s ním mám pocit, že to bude procházka růžovou zahradou. A že se nenaplní má největší obava. Být jen mámou a služkou, bez osobního života a ambicí.

Ale samozřejmě nevím. Prostě v to jen věřím. Nebo se snažím věřit. Stejně to nebudu vědět, dokud to nezkusím. Blbé je, že už to pak moc nejde vzít zpět. To dítě. Život s ním. Nejde ho zahodit, darovat, odložit.

Na druhou stranu jsem vždycky chtěla mít děti do třiceti a být taková ta hustá mladá máma, o které všechny děti ve školce říkají, že je krásná, a na druhém stupni si ji spolužáci tajně představují bez trička.

Takže mi zbývají poslední tři roky. A mít dítě dává perfektní smysl. Aspoň z tohohle důvodu.

Navíc už je stejně zaděláno. Takže proč to vůbec řeším?

Promiňte, občas se zakecám. Tak tedy znovu a lépe.

Zvu vás do svého příběhu – od zjištění, že čekám dítě, po jeho porod, a když pak miminko dá, tak i šestinedělí. Ale pozor, nevím, co přinese. Nevím, co se ve mně bude odehrávat. Možná to bude krásné a možná pěkně hnusné. Ale chci si to celé zaznamenat, protože vnitřně tuším, že to bude velké. Třeba se konečně proměním v ženu. Nebo v nějakého zoufalého magora. Nevím, snad to přinese něco hodnotného. Mně, mému muži, mé rodině, vám čtenářům.

Panebože, pojďme už na to.

Začínáme

Fíha! Začátek těhotenství je fičák. Je vám špatně, fyzicky i psychicky. Takže nosíte v kapse hroznový cukr, abyste si ho mohli kdykoli lupnout, a doufáte, že nenazvracíte do odpaďáku, zatímco čekáte na tramvaj.

K tomu se musíte tvářit, že je všechno absolutně v pohodě, protože byste nikomu – dle všech doporučení – neměla říkat, že jste „v tom“. Pravděpodobnost samovolného potratu je pořád hodně velká.

A tak jste na to svým způsobem sama. Motáte se ve lžích. Objevujete svět doktorů, ultrazvuků a kontrol. Smiřujete se s myšlenkou mateřství a snažíte se udržet obsah žaludku uvnitř. A ta bolavá prsa!

Některé ženy prý rozpláče i to, že šlápnou do kaluže a nateče jim trochu do bot. Ehm. O kom je tady teď řeč?

7. 12., čtvrtek:

PROBLÉM

Víte, i když se vědomě rozhodnete, že chcete mít dítě, a začnete si užívat nechráněného sexu, dvě čárky na testu vás prostě překvapí. Nebo alespoň pokud jste Tereza, tzn. já.

Sedmý prosinec mi měl změnit život. Konečně jsem se odhodlala k laserové operaci očí a ve 12.00 jsem měla naplánovaný termín zákroku. Od malička totiž nosím brýle a teď mám na každém oku šest dioptrií. Což v překladu znamená, že bez doprovodu nemůžu ani přejít ulici do optiky, když se mi náhodou rozpadnou brýle, protože prostě nevidím tramvaje. Nebo nevidím, s kým souložím, ale doufám, že je to furt ten samý člověk, co se mnou vlezl do postele, když jsem byla ještě obrýlená.

Ale zpátky k věci.

Ráno jsem vstala, natěšená a vyděšená zároveň, že mi někdo bude řezat oči! No, nebylo cesty zpět. Termín je termín.

Už třetí den mě ale hrozně bolela prsa. Hrozně. Podezření na těhotenství jsem samozřejmě měla, protože jsem maturovala z biologie, a tím pádem dobře věděla, že když se spermie potká s vajíčkem, je z toho problém. Teda miminko. Jenže těhotenský test jsem si dělala předevčírem a byl negativní.

„Možná je to jen nějaká hodně silná menstruace,“ říkala jsem si. Normální člověk by tím asi skončil. Jenže já, kromě toho, že se jmenuju Tereza, jsem fakt slepá a mám všechny ty další vlastnosti, co jsem popsala výš, jsem taky až přehnaně svědomitá a úzkostná. A tak jsem si těhotenský test udělala znovu. Jen tak pro dobrý pocit.

Před dvěma dny vyšel negativní a dneska? Dvě čárky!

„Lásko, mám tady takový problém, který potřebuju vyřešit, mohl bys sem?“ zavolala jsem hystericky na manžela.

Když přiběhl, už jsem se svým pozitivním testem seděla v kuchyni.

Valil oči. A já se rozbrečela.

Sen o nových očích, s kterými dohlédnu i na ty nejvyšší věžní hodiny, byl pryč.

„Co mám teď sakra dělat? Vždyť za chvíli jsem objednaná na tu operaci a za zrušení na poslední chvíli je tam strašné penále,“ tesknila jsem.

Plakala jsem. Ze šoku i zoufalstvím.

Přemýšlela jsem, zdali to celé na klinice přiznat, nebo se tvářit jako že nic, a nechat se přesto zoperovat.

No a můj skvělý muž mě obejmul a plakal taky, ovšem štěstím.

Zavolala jsem na kliniku a vysvětlila situaci. Sdělili mi, že stačí, když jim časem dodám potvrzení o těhotenství, a poplatek mi nebudou účtovat. Uf, uf, uf. Problém vyřešen!

Teď zbývalo jediné.

„Dobrý den, já si udělala těhotenský test a je pozitivní. Tak bych se ráda objednala na vyšetření,“ zavolala jsem na gynekologii.

„Jo, přijďte za čtrnáct dní ve čtvrtek,“ sdělila mi suše sestra.

„Aha, a to je všechno? Mám něco dělat jinak? Jíst, pít?“ vyptávala jsem se nervózně.

„Ne, prosím vás. Jste těhotná, ne nemocná! Nekuřte, nepijte, neberte drogy. Zbytek vám řekne doktorka na místě. Nashle.“

Teď už se teda asi můžu radovat nad tím malým zázrakem, co? Ale stejně, kdo by to byl řekl, že se děti dělají přesně tak, jak se psalo v učebnici biologie?

8. 12., pátek

PANIKA

Víte, že plakat v těhotenství je prý normální? Víte?! Tak to máte kliku. Já jsem to nejdřív nevěděla a myslela jsem si, že jsem asi úplně vadná. Všichni mi říkají, že je těhotenství nejkrásnější období v životě. A já přitom pořád brečím a brečím.

Zoufalstvím, štěstím, zoufalstvím, štěstím.

No ale abych se vám ukázala v plné své kráse – hlavně zoufalstvím.

Strach, že mi život končí, mě pohltil. Věří tu někdo na život po dětech? Já ne.

„Co když už nikdy nebudu žít tak, jak chci?“

„Co když ztratím svoji vydřenou kariéru?“

„Jak zvládnu skloubit mateřství a práci?“

„Co když nejsem připravená být matkou?“

„Co když mě v tom můj muž nechá?“

„Budu mít vůbec ještě někdy čas pro sebe?“

Od malička mě vychovávali k tomu, být někdo. Nevím, jestli víc rodina, nebo společnost, ale zkrátka si s sebou nesu, že můžu být kdokoli, cokoli. Že můžu být úspěšná, že dokážu vést lidi a změnit svět. Jak to ale jde dohromady s rolí matky? O té vím jen to, že se na pár let zavřete doma a změníte se v pračku, ledničku a vysavač.

V psychologii tomu říkáme kognitivní disonance. Stav mysli, který vzniká rozporem mezi dvěma myšlenkami, postoji nebo znalostmi. Jakože chcete přestat kouřit, ale zároveň hrozně moc kouřit chcete.

A přesně to teď prožívám. Jen teda nechci kouřit.

Máma vs. úspěšná žena.

Služka vs. právoplatná členka společnosti.

To přece nejde dohromady!

Nebo jde?

Ach bože, já musím plakat. Je mi z toho zle.

Nechápejte mě špatně, vím, že to dítě chci. O tom to není. Ale nějak to na mě doléhá.

Zodpovědnost.

Strach, že to nedokážu.

Strach ze změn.

Strach z nového života.

Pomoc.

Pláču, pláču, pláču.

Teď mi došlo, že jsem vlastně brečela ještě před tím, než jsem věděla, že jsem těhotná. Někdy minulý týden. Což normálně nedělám. Takže jsme z toho byli já i můj muž dost rozhození. Naštěstí ty dvě čárky na testu hodně vysvětlily – minimálně to, že se neměním v nějakou labilní třicítku, ale labilní těhuli.

Rozbíhá se nekonečný kolotoč pochyb, obav i strachů, z kterých mě opravdu poctivě a duchapřítomně tahá můj partner Lukáš.

„Lásko, vždyť já tě v tom nenechám. To přece víš. Budu s tebou doma, budeme se střídat. A navíc, určitě to bude mnohem hezčí, než si představuješ,“ povídal mi dneska.

„No to se ti to říká, když jsi na té spokojenější straně barikády. Ty nemusíš zahazovat celý svůj život a podřídit ho dítěti,“ odsekla jsem mu a s brekem utekla do druhé místnosti (víc jich bohužel nemáme).

Myslíte, že můžu svoji krutost a prostořekost svést na hormony? Zčásti asi ano. Strach mě doslova obklopuje. Je to tu a je to úplně jiné, než jsem čekala. Nevratné, definitivní, navždy.

Nebo ne? Ještě je tu umělé přerušení těhotenství. Že by to jako skončilo. Smazala bych tuhle událost a zapomněla na ni. Hm? Ne, to pro mě rozhodně není cesta!

Žiju s nejlepším mužem na světě, táhne mi na třicítku a děti prostě chci. Tak kdy, když ne teď? Kdo, když ne já? Je rozhodnuto. Dám si čas a uvidím. Třeba se nějak srovnám.

9. 12., sobota

OBLEVA

Víte, co je super? Dva dny po takové novině, v totálně rozloženém stavu, s nepředvídatelnými reakcemi a vyšponovanými emocemi jet na víkend k manželově babičce. K babičce, která úplně nesrší lichotkami. K babičce, která vás urazí hned v první větě po vašem příjezdu. K babičce, o které i přesto víte, že vás má ráda a vaše návštěva ji těší.

„Ti vegetariáni jsou tak otravní,“ prohodila, když servírovala polévku z červené čočky, kterou nám z dobroty duše uvařila. Nikdo ještě netuší, že jsem těhotná, a tak jsem i dnes musela taktně mlčet a tvářit se, že se mě její poznámky nijak nedotýkají. Ale uvnitř jsem plakala.

Jelikož mě přepadají úzkosti a potřeba jíst vyváženou stravu, polévka mi nestačila. A tak jsem si poručila ještě zeleninu a vařená vajíčka. Zatím nezkušený Lukáš pro mě s láskou vajíčka připravil přesně tak, jak je mám ráda – na hniličku. Přišla jsem do kuchyně a opět jsem se málem rozplakala. Víte, že těhotné ženy prý nemůžou syrová vajíčka? Já to věděla, Lukáš ještě ne. Tudíž jsem je musela odmítnout. Bez udání důvodu, protože přímo vedle mě seděla babička. Cítila jsem se jako největší potvora pod sluncem.

Abychom si odfrkli, vyrazili jsme na procházku. Dneska byla obleva.

Velká obleva.

Opravdu velká obleva.

To je pořád málo.

Ohromná obleva.

Opravdu ohromná obleva.

Problém byl, že v Praze svítilo sluníčko a po sněhu nebylo ani vidu ani slechu, a tak jsem si na náš výlet do Varů nabalila jen takové příjemné podzimní barefootové botičky. Že tu bude metr sněhu, co začne postupně tát a měnit se v ledovou všudypřítomnou břečku, jsem nečekala.

Babička mě při odchodu na procházku varovala, že do tohohle počasí nejsou úplně vhodné, ale já na to nehleděla. No a hned za dvěma rohama jsem šlápla do kaluže. Takovou scénu jsem udělala naposledy, když mi bylo čtrnáct, rodiče mi zabavili mobil a já si nemohla psát se svojí tehdejší životní láskou.

„Luki! Já šlápla do kaluže! Panebože! Proč je život tak krutej? Nesnáším ho! Ach jo, to tak bolí!“ nadávala jsem a z očí mi padaly slzy jak hrachy.

Lukáš mě obejmul a řekl, že se nic neděje a že se vrátíme domů, ale já ze sebe byla tak rozčarovaná (a nechtěla jsem mu kazit den svými nepochopitelnými emočními výlevy), že jsem trvala na tom, abychom šli dál.

A šli jsme.

Dokud jsme nenarazili na další kaluž.

Pláč! Hysterie! Zoufalství!

Otočili jsme se a s čvachtajícími botami došli zpátky domů k babičce, kde jsem poníženě vyškemrala nějakou její obuv.

Další plán byl jasný. Jeli jsme do obchodu koupit mi zimní pohory.

Lukáš mi koupil i parádní ovocný džus a všechno bylo zase v pořádku. Jak lusknutím prstu.

Celý svět zrůžověl.

Hm, připadám vám jako malé děcko? Věřte, že mně to celé připadá jako smyšlená pohádka.

Ale ne, tohle jsem teď já. Vezmete si vyrovnanou ženu s kritickým pohledem na svět, a ona se během jediné noci promění v přerostlé mimino, co potřebuje jen brečet a nechat se konejšit.

Chudák manžel.

10. 12., neděle

BĚŽKY

Víte, co nesnáším? Běžky! Už od lyžáku v sedmé třídě, kde nám náš přehnaně ambiciózní tělocvikář plánoval šíleně dlouhé výlety, které byly prostě nad moje síly. Bez zaučení, bez vysvětlení, jak běžky mazat a jak na nich jezdit, nás vzal na celodenní akci. S běžkami si teď logicky asociuju výhradně zoufalství, bolest a zase bolest.

Ale když mám na výběr snažit se celý den přežít babiččiny úštěpačné poznámky, zatímco mé vlastní emoce jsou jak na houpačce, nebo vyrazit na běžky s manželem, vyrazím na běžky.

Párkrát jsem je zkoušela i v dospělosti. A jako šlo to. Asi. No dobře, kecám – moc je nedávám ani v běžném, netěhotném stavu. Ale mám prostě pocit, že když jim dám další šanci, třeba mě to na nich začne bavit. Zatím se tak ovšem nikdy nestalo.

Dnešek nebyl výjimka. Jedinou výhodou bylo, že jsem mohla svoji nedostatečnou fyzičku a levé nohy svést na těhotenství a jeli jsme s Lukášem kratší trasu.

Už jsem říkala, že mi cukr lítá nahoru a dolů a je mi čas od času najednou mdlo? Každou chvíli musím sníst aspoň něco malinkého. Kousek chleba, kousek banánu, sušené mango, hroznový cukr, cokoli. Jakmile není nic po ruce, je zle. Je mi mdlo, chce se mi zvracet, a hlavně začnu nekontrolovatelně brečet.

A my zapomněli svačinu!

Takže jsme kratší trasu nejeli jen kvůli mně, ale i kvůli Lukimu, který má dost velký pud sebezáchovy na to, aby mě nakrmil dřív, než začnu plivat síru a jíst sníh. Teda sníh jsem stejně na zahnání největšího hladu jedla, síru jsem naštěstí plivat nestihla.

Po necelé hodině jsme sundali běžky a chtěli se vydat do restaurace. Jsem sice vegetarián, ale vyplašená vším, co těhotné ženy vlastně musí a nesmí, jsem se rozhodla jíst ryby. A zrovna dneska jsem ve svém jídelníčku rybu prostě potřebovala. Nekompromisně. Bílkoviny, omega-3, kvalitní strava!

Abychom se vyhnuli zklamání, našli jsme přes internet zajímavou restauraci, přečetli si jejich nabídku a teprve pak vyrazili. Jeli jsme jen dvacet minut, ale mně to celé připadalo nekonečné.

Křeče v břiše, kručení a zoufalství.

Zase.

Dojeli jsme na místo. A ejhle – v restauraci mají každý den jiné menu a bohužel to, co je na internetu, je staré – dnes rybu nemají! Gr!

Opět jsme pogooglili a zjistili, že pět minut odsud je něco, co se jmenuje Ostrov a asi je to město. Pro mě za mě ať je to třeba osada. Zásadní je jedno – je tam nějaká další restaurace. A v ní mají lososa.

A tak jsme se docela ochotně otočili a jeli tam.

Dorazili jsme, posadili se, dostali do rukou jídelní lístky. A čekali jsme.

A čekali jsme dál.

A dál.

Asi po patnácti minutách přišla servírka. Nespěchala. Asi netušila, že dost riskuje. Že se možná brzy proměním v tříhlavou saň, která sežere všechno, co jí přijde pod nos.

Včetně servírky. Ta má v sobě bílkovin dost.

Nu což, přišla? Přišla! A to je hlavní. Nadšeně jsem zahlásila, že si dám toho lososa.

„Omlouvám se, dnes rybu nemáme,“ odvětila.

Jako vážně? Jako vážně? Jako VÁŽNĚ?, pomyslela jsem si. Výbuch. Emoce. Hlavně se nerozplakat.

Měla jsem takový hlad, že už jsem byla ochotná dát si i něco jiného, ale nabídka obsahovala jediné vegetariánské jídlo, a to krupičnou kaši. A jako pardon, ta je sice ultimátně dobrá, ale taky ultimátně nevhodná pro těhuli, co chce do zárodku uvnitř svého těla narvat nějakou pořádnou pecku.

A tak jsme opět restauraci opustili. Tentokrát už jsme se nesmáli.

Asi se to zdá jako nic. Jako hloupost. Rozmazlenost. Ale představte si to. K snídani jsem si dala kousek chleba s tvarohem, pak jsem i přesto, že jsem totálně levá, ujela dvacet kilometrů na běžkách, následně navštívila dvě restaurace slibující rybu, a nakonec bych skončila s krupičnou kaší. A k tomu všemu si moje tělo dělá, co chce, a funguje absolutně nepředvídatelně.

Dali jsme tomu poslední pokus. Zase googlili. Zase našli restauraci. (V té už jsem byla ochotná sníst cokoli. I tu krupičku. Ale nezamíchanou!)

Po patnácti minutách zase dorazili na místo.

„Ty vole!“

Restaurace byla, jak to jen říct, luxusní. Vážně. Byl to ten typ podniku, kde vám číšník sundá bundu a pověsí ji na věšák, kde vám donesou nahřátý hadřík, abyste si očistili ruce, a kde polévka stojí tři stovky. Ale rybu měli. A my měli strašný hlad. A taky oteplovačky, zpocené celé tělo a zoufalý výraz ve tváři. Myslím, že jsme mezi ty svátečně vystrojené jedlíky vyloženě zapadli. Ale což, měli rybu!

A nejen ji.

Tak skvělou tomatovou polévku jsem nikdy nejedla. Tak sladká! A přitom tak kyselá! A ta smetana v ní! Ach, a ten druhý chod! Citronová omáčka z opravdových citronů. A celerové pyré. A rybička. Mňam!

Potom mi zaskočila kost.

Po několika pokusech a krajících chleba jsem ji vykašlala, ale mezitím jsme k akci zburcovali celou restauraci.

Fakt nevím, co se to s tím vesmírem děje.

11. 12., pondělí

JÍDLO

Po hysterickém zážitku s hledáním ryby jsem si řekla, že takhle to nejde. Že si musím stravu hlídat a zjistit, co mám jíst a co ne. Problém je, že na internetu se dočtete, že těhotné musí pít čaj z měsíčku lékařského, a hned na další stránce zas to, že těhotné rozhodně měsíček lékařský nesmí! Aby nepotratily. No.

A pak si zkuste něco sníst. Když i úplně obyčejný čaj může být tak nebezpečný.

Možná.

Anebo taky tak blahodárný!

Začátek těhotenství je prostě docela výzva. Chci všechno dělat správně. Nejlépe. Ale ono to asi úplně nejde, že ne?

Nejsem si jistá už vůbec ničím. Můžu pít mléko? A co vajíčka? A celer? Maliny? Já nevím. Nevím nic. Což mě trochu rozhazuje.

Ne, nebudu vám tady kecat!

Což mě DOST rozhazuje. Protože já opravdu nevím, co je pro to dítko v pořádku a co ne.

Jím dost vyváženě?

Přijímám dostatek všech živin?

A jak zjistím, že to dítě dostává, co potřebuje?

Kurňaaaaaa!

19. 12., úterý

PRVNÍ KONTROLA

Víte, že první kontrola na gynekologii vůbec není nic slavného? Já si asi myslela, že mi všichni padnou k nohám nebo co. Že se budou radovat a těšit se se mnou. Ale ne.

Vešla jsem do ordinace a sestřička mi hned v první větě připomněla, že nemám zaplacený roční poplatek, a zeptala se, jestli budu platit kartou, nebo hotově. A taky jestli už jsem si vybrala, jaký těhotenský balíček si chci koupit.

Ani jsem nevěděla, co to je. Prý si můžu vybrat mezi třemi verzemi péče – buď základní za čtyři tisíce, nebo VIP za šest, nebo úplnou zlatou kartu za devět tisíc. To mi asi budou zpívat i ukolébavky. Soukromá klinika, no, ale zkuste si v pětadvaceti najít gynekologa v Praze.

Ale jo – vážně to byl její první hlod. Těhotenský balíček! Protože to je přesně to, co začnete hned řešit, když zjistíte, že čekáte dítě.

„Cože? Nevybrala? No ale já nemám čas vám to tady vysvětlovat. Podívejte se na to doma a příště zaplatíte. A můžete jít k paní doktorce. Na shledanou.“

Wow!

To je jako všechno?

Takhle reaguje na to, že ve mně roste nový život? Jsem blbá, že jsem čekala aspoň nějaké „gratuluji“? Aspoň ze mě bude mít prachy. To je asi to jediné, co ji trochu těší.

Ale co. Je to kráva.

Zahnala jsem černé myšlenky a vyrazila k paní doktorce. Ta byla úplně jiná. Skoro to i vypadalo, že má radost. Změřila semínku – jak mu teď říkám, protože v jedné aplikaci jsem zjistila, že moje dítě je aktuálně velké jako sezamové semínko – tep a ujistila mě, že mu bije srdéčko. Je to dojemné, fakt. Slyšet ten zvuk poprvé. Je to jako tep nějaké myšky, co zrovna uběhla životní závod. Ale je to rozkošné. Ono to fakt žije! Ono se to fakt děje!

Po ultrazvuku si mě doktorka posadila k sobě k počítači a začala mě zpovídat. Ze všeho. Doslova. Poslední menstruace, moje nemoci, nemoci v rodině, operace, léky, alergie, minulá těhotenství a tak dále a tak dále.

Pak mi vyjmenovala, co všechno se mi může v těhotenství stát. Ptala se, jestli vím, že existuje těhotenská cukrovka nebo třeba preeklampsie. Že to může způsobit předčasný porod a v nejhorším případě i smrt plodu. A doporučila mi, ať ještě raději nikomu nic neříkám, že je lepší počkat po prvním screeningu, kde se teprve ukáže, jestli je mimčo zdravé.

A taky ať nejím syrové potraviny: vajíčka, maso a ryby. Ať pořádně umývám zeleninu. Jinak je to všechno fuk.

„Aha, a to je vše? Co cvičení, můžu?“

„Nejste nemocná, jste těhotná, můžete i cvičit, pokud teda zrovna neděláte nějakou akrobacii,“ vysvětlila mi.

„Ehm, dělám.“ Pochopila jsem, že se můj život opravdu zásadně změní. Cvičím každý den, klidně i několikrát. Vystupovala jsem se závěsnou akrobacií v kabaretu, soutěžila, prostě dřela. I náš svatební tanec byl tak trochu akrobacie. Teď budu ráda, když mi dovolí aspoň blbou jógu. Ach jo.

Cože jsem to říkala o tom tepu? Že to je roztomilé? No, asi jo. Ale upřímně, ta přednáška o rizicích pro mě i pro dítko to celé zabila. Preeklampsie, cukrovka, smrt plodu. Jsem teda těhotná, nebo nemocná? Mám strach. Zase. Děkuju.

23. 12., sobota

RODINA

Fakt ráda jezdím za svojí rodinou do Třebíče. Abyste věděli, to je moje rodné město. Bylo založeno v roce 1101 Litoldem Znojemským a Oldřichem Brněnským, jak jsme se učili na gymplu v ruštině. Ano, v ruštině.

Nicméně od té doby Třebíč tak nějak existuje a já si její další historii nepamatuju. Jistě, mohla bych si ji vyhledat a trochu zamachrovat, ale stejně to nikoho nezajímá, takže vám raději budu dál vyprávět o tom, kvůli čemu tu jste. O svých vnitřních i vnějších útrapách.

Pravda je, že mi Třebíč nikdy nepřišla nijak výjimečná. Ale pak jsem žila šest let v Brně a čtyři roky v Praze… A taky asi stárnu. Takže poslední měsíce zjišťuju, že má opravdu své kouzlo. Jsou v ní dokonce dvě památky UNESCO – bazilika a židovské město. No a já se tam moc ráda vracím. Ale hlavně kvůli rodině a přátelům, ne památkám UNESCO.

Teď vážně: ráda jezdím domů ke své rodině. Fakt jo. A ještě víc, když se blíží vánoční svátky. To je vždycky kouzelné. Máma napeče kvanta a kvanta cukroví. Miliardy druhů. Linecké, rohlíčky, perníčky, kuličky, tyčinky, košíčky, hnízdečka a úlečky, marokánky, kokosky, laskonky, hvězdičky, domečky, srdíčka, řezíčky. Všecičko.

Taky se sjíždí všichni moji kamarádi. Výjimečně ne nosem, ale autem. A tak se pořád s někým potkávám. Jsem sice trochu asociál, ale o Vánocích mě to tak nějak ba. To věčné švitoření, hemžení, koledy, svařáček.

Ubytovali jsme se u rodičů mého muže a máme v plánu přesouvat se dost často k těm mým, což je naštěstí jen na druhé straně kopce. Je to fuška, ale aspoň budeme mít pěkné zadky. A vlastně – ve srovnání s jinými páry to máme pořád snadné. Fakt nezávidím těm, kteří mají jedny rodiče v Plzni a druhé v Olomouci.

Ale já i Lukáš jsme z Třebíče, známe se celé roky. Už jsem vám říkala náš příběh? Potkali jsme se na táboře, kde mi dělal vedoucího. Ale tenkrát z toho ještě nic nebylo. Bylo mi asi třináct a jemu osmnáct. Naše cílovky byly jaksi trochu jinde.

Jak šel čas, vzniklo mezi námi silné přátelství založené hlavně na společné lásce k jídlu. Jezdili jsme na všelijaké akce a vyvařovali tam. Jednou nám začala hořet pánev s olejem. Podruhé jsme zapomněli, že vaříme řepu, vrátili se k ní za několik hodin a našli jen uhlí. Jindy jsme museli tajně zakopat rýži, protože byla prostě odporná. Taky jsme smažili dvě stě palačinek pro děti na sváču nebo padesát hamburgerů.

A pak časem, zase na táboře, jsme se dali do kupy. Dal mi pusu pod smrčky a já utekla. Hrozně jsem se toho lekla. Potřebovala jsem to rozdejchat, ale za chvíli už jsem tam byla zpátky.

A letos z našeho vztahu vzniklo ještě něco. Ale to zatím nikdo neví. Muhehe!

Každopádně dneska jsme pendlovali mezi rodinami a drželi svoje malé tajemství pěkně pod pokličkou. Což bylo divný. U našich jsem se musela neustále nenápadně vyptávat mamky, co je v jakém cukroví za krém. Pochopte, abych si náhodou nedala syrová vejce, jak varovala gynekoložka, a moje mimčo nemělo problém. Aktuálně moje největší obsese a strach. Hlavně neudělat nic, co by naše semínko nějak ohrozilo. A hlavně nenápadně!

Byl to dost pech, protože já mám fakt ráda lepené cukroví. Celý den jsem se koukala, jak se Lukáš a brácha se ségrou ládují mým oblíbeným makovým lineckým s citronovým krémem, a v duchu si zoufala, že to přece nějak vydržím do dalších Vánoc.

Navíc můj táta zjistil, že do restaurace se dá chodit nejenom na obědy nebo večeře, ale i na snídaně, a úplně tomu propadl. A tak jsme dneska ráno vyrazili do té nejlepší a dali si všechno. Doslova. Táta si objednal hned tři jídla – míchaná vajíčka, párky a jako dezert krupičnou kaši. A já jen ta míchaná vajíčka. Protože vejce Benedikt, na kterých si jindy ujíždím, přece pro těhotnou nejsou. Pamatujete – syrová vejce a smrtící bakterie v nich. Ach jo!

Táta se smál, když jsem číšníkovi zdůraznila, že vajíčka musí být fakt pořádně udělaná. A vlastně všichni se divili, proč nemám ráda ta méně udělaná, když jsou tak jemná, lahodná a úplně se rozplývají na jazyku. Zahrála jsem to do outu. Byla jsem na sebe pyšná, jak dobře umím lhát. Myslím, že nic netuší. Ale už brzy pochopí, že i já mám vajíčka raději, když jsou jemná a rozplývají se na jazyku, než odporně vysušená, která musím po každém pokusu o spolknutí zapít velkým lokem vody. Ach jo!

24. 12., neděle

PRSATÁ (PRA)BÁBA

Jak mi radila i doktorka, těhotenství se prý nemá ohlašovat moc dopředu. Prostě pro jistotu, protože možná o miminko ještě přijdete, že jo. Možná bude postižené – což by taky byl „určitě“ konec – nebo prostě samovolně potratíte.

My to pochopitelně nevydrželi a vytroubili to hned na Vánoce. Tedy v druhém měsíci.

To bylo tak: přemýšleli jsme, jak onu novinu originálně oznámíme. Pár dní před Vánocemi nás napadlo, že bychom mohli koupit knihu „Poprvé babičkou a dědečkem“ a tu jim dát jako dárek. Koupili jsme dva kusy, zabalili je a napsali na ně, že se otvírají až na konci. Jako Zlatonka.

Když jsme pak večer seděli u vánočního stromku, byla jsem jak na trní. U nás doma se naštěstí prostě rozdají dárky a rozbaluje se. Žádná přehlídka a dárek po dárku. Ne, pěkně se slétneme jako supi, papír lítá všude možně, moje jedenáctiletá sestra Eliška nadšeně křičí, můj pětadvacetiletý brácha Ondra rozbaluje jednu knihu za druhou, máma nenápadně pozoruje, jak se nám líbí dárky, táta sedí na gauči a dohlíží, babička otevírá už miliontou obálku s poukazem do sauny a osmnáctiletý slepý pudlík Deny se v tom všem zmateně motá. Přesně jak to mám ráda.

Ale dnes to bylo jiné. Poprvé u nás byl i můj muž. První Vánoce spolu. V září jsme se totiž vzali. Nějak jsme si mysleli, že to nic neznamená, že budeme dál každý slavit Vánoce u svých mamineček a vracet se tak do dětských let, ale bylo nám naznačeno, že se to jako nehodí, když jsme manželé. Volba padla na moje rodiče, hlavně proto, že mám malou sestru, která je z Vánoc ještě nadšená – možná poslední rok –, a taky proto, že když máme s Lukim dilema, uděláme nakonec to, co chci já.

Kvůli naší novince jsem měla nervy napjaté jak strunu. Logicky. Pořád jsem dávala pozor, aby máma náhodou ten náš tajuplný dárek neotevřela moc brzy. Sledovala jsem ji a čekala.

A pak, ani nevím, kdy se to stalo, Luki rozbalil obraz, co jsme dostali od mé babičky. Přála jsem si ho. Nějakou památku, něco od ní. Ona totiž skvěle maluje. A tak jsme ho dostali. Obraz, na kterém nebyla ani nádherná krajina, ani její milované kočičky, ani tulipány, ani plechovka polévky, ani dívka s hranostajem, ani rozteklé hodiny, ani výkřik, ani slunečnice. Dokonce ani zátiší s jablky. Byla tam ona. V celé své kráse.

Má se fakt ráda. A tak nám k Vánocům darovala svůj autoportrét. To mě hrozně pobavilo. Vlastně je to inspirativní. Hodně lidí se sebou není spokojeno, ale ona ne. Ona se prostě v sedmdesáti letech namaluje a obdaruje tou donebevolající krásou svoji vnučku s manželem. Aspoň už vím, po kom tu sebelásku mám.

Jenomže na tom obrazu něco nesedělo. Co? Jo, hned jsem si všimla, že je tam nějaká mladší, ale tím to nebylo. Ona si tam prostě přifoukla prsa.

Smáli jsme se. Všichni. Já, Lukáš, brácha, ségra, máma, táta, babička a myslím, že i ten náš pudl. Všichni. Nahlas. Od srdíčka. No, babička je trochu samolibá, ale řekněme si to na rovinu – je prostě kočka. A vždycky byla.

Vždycky jsem byla pyšná, když jsem s ní někam vyrazila a všichni okolo si mysleli, že je to moje teta. Taky se stala babičkou ve čtyřiačtyřiceti letech, úplná mladice. Což jsem jako malá holka úplně nevnímala, ale vlastně to ani není podstatné. Byla jsem pyšná. Pořád jsem.

No ale zpět k obrázku. Byla na něm babička, to už víme. Je ráda středem pozornosti, to už víme taky. A tak namalovala sebe a ať si to vystavíme do obýváku nad gauč. To nevymyslíte. Obraz jsme kolektivně pojmenovali „Prsatá bába“ a já opět přesunula pozornost k mamce a dárku, co se otevírá až na konci.

Nevím, jak se to stalo, najednou to bylo tu. Máma se dala do rozbalování. Obal spadl, vykoukla kniha a začal hrozný pláč. Mamčin. A vlastně i můj. Musely jsme vypadat jak úplní tataři. Hysterky. Pláč. Ale radost!

„Co se zase posralo?“ podivil se nahlas můj brácha, který zatím nezaregistroval obsah mámina dárku, jen naše slzy.

Když se zpráva rozšířila i mezi ostatní, převládla bujará atmosféra. Babička byla nadšená, táta dojatý, ségra v šoku a brácha měl radost. A mamka, v podstatě abstinentka, navrhla přípitek. Jenže u nás doma se fakt nepije, a tak měli jen nějakou stoletou tulamorku nebo co to mělo být. Všichni dospěláci si ťuknuli, vyexovali obsah skleniček, zadrželi v sobě vracející se bramborový salát a opět se začali radovat.

Bylo to fakt krásné. Všichni nás objímali, gratulovali a těšili se. A tolik slziček. Přála jsem si, aby ten okamžik trval navždy. Ještě když jsme později odcházeli, máma nám mávala ze dveří a u toho tancovala jakýsi oslavný tanec. Nevím, jak to popsat: představte si prostě nejkomičtějšího tanečníka, co jste kdy viděli na diskotéce nebo festivalu. To vynásobte dvěma. Pak si tam dosaďte malinkou hubeňoučkou ženušku v dlouhé růžové sukni, se slzami v očích a úsměvem na rtech – a máte to. Takhle se s námi loučila moje máma.

Pak přišla na řadu rodina číslo 2. Samozřejmě nejsou až druzí – jen ten večer jsme k nim šli až po rodině číslo 1. No jasně že nikomu nenadržuju a nefavoritizuju, je to jen pro přehled. Všechny rodiny jsou si co do práv a důstojnosti rovny (jak přibližně říká první článek Všeobecné deklarace lidských práv).

A tak teda – udělám to zas – rodina číslo 2. Když jsme přišli, všichni seděli na gauči a dárky už byly rozbalené. Čekali jen na nás, na dárky, co přinesl náš Ježíšek jim a jejich Ježíšek zase nám. Postupně jsme rozbalili éterické oleje, pomůcky na jógu a další supr čupr předměty, které jsme si přáli.

A pak to přišlo. Balíček, co se otevírá až na konci.

Opět ho otevřela maminka. Ale tentokrát jiná, mužova.

A i ta reakce byla jiná.

Hodně jiná.

Vlastně jsme ani nevěděli, jestli má osazenstvo radost.

Nikdo nic moc neříkal a po chvíli se hovor stočil zas k něčemu jinému, co mi v té chvíli přišlo hrozně zbytečné a nedůležité. A tak jsme tam s mužem seděli, koukali na sebe a nechápali. Po chvíli se tchán vzchopil a nabídl nám, jestli to nezapijeme. Ano – i mně. Naštěstí se ozvala Alča a zastavila ho. To je tchyně. Nemám ten výraz ráda, má takový trpký nádech a moje tchyně je moc fajn. Ale abych vás nemátla, budu jí tak říkat.

Oslavy jsme ukončili relativně brzy, ale ještě dlouho jsme s Lukim probírali zážitky z dnešního dne. A abych se přiznala, plakala jsem. Zase. Tentokrát smutkem. Zklamáním. Brečel i Luki.

Moje máma mi psala zvědavou esemesku, jak na tu skvělou novinu zareagovala Lukášova rodina. Nevěděla jsem, co jí odepsat. Že nemají radost? Že jim je to fuk? Že jsme jim možná zkazili Vánoce?

Teď se Lukáš vrátil z koupelny. Při čištění zubů se potkal se svojí téměř dospělou sestrou, využil příležitosti a napřímo se zeptal, jestli mají radost. Že je zmatený, protože nám ani nepogratulovali, a tak neví, co si o tom má myslet.

„K čemu gratulovat? Že jste měli sex?“ podivila se zcela upřímně, dočistila si zuby a odešla. Asi je to pořád trochu puberťačka a nechápe, co tohle rozhodnutí pro nás znamená, ale Lukáše to ranilo. Zůstal tam stát jako opařený. Došla mu slova.

A tak tu teď s Lukim sedíme a snažíme se smířit s tím, že naše semínko bude mít jedny milující prarodiče a ty druhé bude aspoň mít. Což je vlastně víc, než mají některé jiné děti.

25. 12., pondělí

VYŘÍKÁVÁNÍ

Každé ráno začínám kávou. Jako já vím, je to droga a měla bych fungovat i bez ní. Obzvlášť když ve mně roste nový život. Ale já… Já to… Ehm. Kde jsou ty výmluvy?

Povánoční ráno začalo klidně, alespoň zdánlivě. Viděla jsem, že můj muž není ve své kůži. Poznám to. Vždycky vypadá, jak kdyby měl knedlík v krku, a má podivně přivřené oči. Když o tom tak přemýšlím, asi to pozná každý. Je to vážně hodně vidět. Ale to je fuk, čtení jeho myšlenek považuju za svou superschopnost, když jsem jeho drahá polovička.

A dnes byly hodně černé. Jako to kafe, co se nám pokoušel namlít, ale nenamlel, protože se vydal za mámou do ložnice na dlouhý rozhovor.

*

Tik, ťak.

*

Tik, ťak.

*

Když konečně vyšel z ložnice, zářila mu očička. Uf, uf.

Jeho máma se prý samozřejmě na miminko moc těší. Jen prostě není tak impulzivní a nedokáže reagovat úplně srdečně. Nazvěme to pracovně třeba tak, že emoce nedává najevo. Ale já jí nic nevyčítám. Taky obvykle emoce spíš skrývám, než abych skákala nadšením a ronila slzy jako perly. Možná proto je Lukášovi se mnou tak dobře, což?

Podtrženo, sečteno: vše je v pořádku.

Nechci tvrdit, že je nějaká rodina horší nebo lepší. Včera jsem se tomu dojmu sice bránila jen stěží, ale chápejte – to ten kontrast. V jednu chvíli jsme viděli, jak moje máma pláče, dává si panáka (to nikdy jindy nedělá!), raduje se, směje se, objímá nás, můj táta zamačkává slzu (to taky nikdy nedělá!) a usmívá se, ségra i brácha se culí, a pak tohle. Nikdo nic a pak šup řešit, jaké další přiblblé dárky jsme dostali. To nás ranilo.

Ale asi nebyl důvod. Obě dvě babičky se na miminko těší. Jen to každá dává najevo jinak. Semínko bude mít dvě milující a natěšené babičky! Dvě úžasné babičky, co bydlí kousek od sebe a taky se pravidelně potkávají na kávičce. A taky – dvě babičky psycholožky, které mají mnohaleté zkušenosti s dětmi a tím pádem vědí, co a jak. To by vážně mohlo pěkně klapat. No kdo to má?

Dobrý základ jsme mu udělali.

26. 12., úterý

TRADICE

Víte, že mám ráda vánoční tradice? Jasně že víte. Už jsem to trochu nakousla dřív, ale Vánoce jsou prostě moje srdcovka. Jak mám ráda mámino cukroví a hromady balicího papíru, tak stejně se mi líbí, že po Vánocích jdeme vždycky k tetě. Potkám ty samé lidi, společně se zastavíme, babička nám před obědem připomene všechny, kteří už s námi nejsou, a pak je nám spolu prostě hezky.

Tuhle tradici má moje rodina odjaktěživa.

A ani tenhle rok to nebylo jinak. To je pointa tradic, že? Vše při starém. Až na ten drobný fakt, že pár vyvolených už vědělo, že v sobě mám zárodek nového života, a část o tom neměla ani ponětí.

Díky bohu, že vlastně moc nepiju. Takže když jsem odmítla víno, nevzbudila jsem žádné podezření. Ale i tak jsem měla co dělat, abych tajemství neprovalila. A nejenom já.

Moje malá sestra Eliška si hrála s Lukášem. Vlastně ho dost prudila, jak s oblibou říkám. On je hrozně hodný a nechá se. Tváří se, že mu to nevadí a že si s dětmi hraje rád, ale já vám nevím. Opravdu chcete, aby vám někdo skákal po žaludku pár minut poté, co jste do sebe nasoukali půl kila pečené krůty, knedlíků a zelí?

No já ne. Luki tvrdí, že klidně. Takže tak. Eliška na něm poskakovala, lechtala ho, křičela a mně ho bylo trochu líto. A v tom ségra do absolutního ticha zakřičela: „No co, zvykej si! To máš trénink na děti!“

Já, můj muž, moji rodičové, ségra i brácha jsme se na sebe podívali. Takovou rychlou výměnu pohledů jsem dlouho nezažila. Nikdo nevěděl, jak z toho šikovně vybruslit. Naštěstí je moje sestřička fakt kulišák a došlo jí, co málem způsobila. A tak ještě uvolněně dodala: „Až je budeš mít, někdy za sto let!“

Uf, uf. Ta reakce byla tak pohotová, že to vůbec nikoho nezaujalo, a konverzace běžela dál.

Pak se mě má druhá babička, která o mém těhotenství zatím netušila, zeptala, kdy už bude prabábou. Panebože! Tyhle otázky nesnáším už léta. Jako kdyby jediný smysl mého života byl vymáčknout z dělohy děcko.

Zapírala jsem, jak to jen šlo: „Haló, babi. Já taky studuju, pracuju.“

„Kdy budou děti, Teri?“

„Kdy bude pohřeb, babi?“

Table of Contents

Poděkování

Úvod

Začínáme

7. 12., čtvrtek:

8. 12., pátek

9. 12., sobota

10. 12., neděle

11. 12., pondělí

19. 12., úterý

23. 12., sobota

24. 12., neděle

25. 12., pondělí

26. 12., úterý

V plném proudu

Cílová rovinka

Šestinedělí