Xiran Jay Zhao

Nebeský tyran

Železná vdova 2

Přeložila Jana Kunová

HEAVENLY TYRANT

Copyright © 2024 by Xi Ran Zhao

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

This translation published by arrangement with Tundra Books, an imprint of Tundra Book Group, a division of Penguin Random House Canada Limited.

Translation © Jana Kunová, 2025

Cover art copyright © 2024 by Ashley Mackenzie

Mecha illustrations copyright © 2023 by Setodra

ISBN 978-80-284-0778-0

Čchiou Ťin, Rose Luxemburgové, Thomasi Sankarovi, Salvadoru Allendemu a dalším, kteří přišli dříve.

A zároveň těm, kteří přijdou potom.

Autorská poznámka

Vezměte prosím na vědomí, že tato kniha obsahuje scény násilí a zneužívání, tělesného znetvořování, masových vražd, toxické vztahové vzorce, diskuze o reprodukčním nátlaku, narážky na sexuální zneužívání v dětství a zmínky o potratech, domácím násilí, sexuálních napadeních a sebevraždách.

Tuto knihu sice inspirovaly postavy a události napříč čínskými dějinami, ale nejedná se o historický román, historickou fantasy ani alternativní historii, nýbrž o futuristický příběh zasazený do vědeckofantastického světa, který se od toho našeho zásadně liší, podobně jako si mnohé jiné sci-fi vypůjčují příběhy z dějin Římské říše. Historické postavy jsou spíše přetvořeny za účelem zkoumání ducha, jehož zosobňovaly, než aby přesně zobrazovaly okolnosti jejich původního života a výchovy. Tuto knihu v žádném ohledu nelze brát jako vzdělávací pomůcku. Chcete-li nahlédnout do skutečné historie, využijte prosím naučné zdroje.

Beletrizované postavy v tomto románu činí mnohá morálně diskutabilní rozhodnutí odpovídající podmínkám jejich jedinečného světa. Tím, že je vyobrazuji, nijak neschvaluji, aby se totéž dělo ve světě skutečném, a z knihy nelze vyvozovat žádné paralely s realitou, které by opomíjely vliv přítomnosti fantastických prvků, jako jsou kukly.

Redakční poznámka

V knize se objevuje nebinární postava. Jelikož český
jazyk nemá kodifikovaný způsob, jak nebinaritu vyjádřit, byl zvolen systém, který zachovává jednotné číslo, ovšem tam, kde by koncovka indikovala rod, používá koncovku čísla množného. Ač je nám jasné, že je třeba si na daný způsob chvilku zvykat, věříme, že se vám text díky němu bude v konečném důsledku dobře číst a příběh si užijete.

Prolog

Čchin Čenga by nikdy nenapadlo, že ve světě, kde si nespočet lidí přál jeho smrt, nakonec podlehne nakažlivé nemoci.

Rozdrtil Chun-tuny, před nimiž se největší lidské stavby zdály maličké. Porazil armády kukel řízených hlupáky, kteří se mu odmítli vzdát. Podnítil dělníky sedmi rozkmotřených národů, aby povstali proti průmyslníkům, bankéřům a velkostatkářům, kteří je drželi v područí.

A byl ještě mladý. Měl mít ještě mnoho let na to, aby svou revoluci dovedl dál. Jak směšné, že je nyní vydán na milost čemusi tak maličkému, že to nelze pouhým okem rozeznat. Viru, jenž pustoší jeho orgány, cupuje ho zevnitř, nechává na jeho kůži pučet vředy jako prokleté květy. Připadal si bezmocnější, než když byl ještě pouliční otrhánek, na nějž plivali a posměšně mu nadávali do zkurvysyna. Vzhlížet k nebesům a snít o nekonečnu je jedna věc; dosáhnout vrcholu a vzápětí se z něj bez varování zřítit, to je jiná.

Jakmile se zavrtal se Žlutým drakem pod horu Ču-žung, dost hluboko, aby se mohl napojit na živoucí energii samotné planety, přerušil pilotní spojení.

„Š’-fu… Takhle jsem nechtěl…“ promluvil k ženě, která se probouzela k vědomí v jinovém sedadle před ním. Nenapadlo by ho, že s ní někdy bude řídit kuklu, vždy totiž bojovala po jeho boku ve vlastním stroji. Králgenerálka Mi Süan, pilotka Třínohé vrány, vůdkyně Železných vdov. Jeho mentorka.

„Neplýtvej energií na řeči,“ zabručela na něj tlumeně přes ochrannou koženou masku se skleněnými okuláry, které se přitom zamlžily. Jako jediná v jeho rodící se říši Chua-sia se s ním ještě opovažovala mluvit takovým tónem. Dočasnou zbroj Žlutého draka ze sebe setřásla na jinové sedadlo jako zlatou svlečku a vstala už pouze v černém vodivém obleku. Sice si do kokpitu přinesla svou obvyklou zbroj Třínohé vrány, ale pro to, co se chystala udělat, ji nepotřebovala.

Čchin Čeng nechal z dlaně své plátové rukavice vypučet tenké jehly, aby jí umožnil pracovat s tokem čchi mezi ním a Drakem. Jeho Rada mudrců proti tomuto experimentu vehementně protestovala, ale s žádným alternativním řešením nepřišla. Čchin Čeng jevil příznaky nejagresivnější formy květových neštovic. Zbývalo mu jen pár dní, než mu začnou v těle kapalnět orgány. V řádu dnů nikdo lék neobjeví.

Mlčky proklínal bohy. Dokonce ani poté, co znovu zavedl tribut, na jeho žádosti o rozhovor neodpovídali. Zbývala mu tedy jediná možnost, tento troufalý pokus zmrazit se v čase.

„Š’-fu,“ hlesl Čchin Čeng hlasem tak slabým, jakým nepromluvil už léta. Nerad ponechával Chua-sia v rukou ostatních, ale stěží se držel holého života, natož aby si udržel svou říši. „Nedovol jim, aby mě vzbudili dřív, než objeví lék. Ať to trvá, jak dlouho chce.“

Ocelové oči generálky Mi se za skleněnými okuláry masky leskly. „To ti mohu slíbit.“

Přitiskla holé dlaně k jehlám na jeho rukavicích. Zatnula čelist. Mezi jejich dlaněmi se vyřinula krev. Na těch několika viditelných kouscích holé kůže na krku a hřbetech rukou jí ztmavly meridiány, jimiž jí tělem proudilo čchi. Pro vodní čchi měla nejslabší afinitu, přesto ho dokázala vzedmout v burácivou vlnu. Chlad se vpil do Čchin Čengovy krve jako rozbředlý sníh. Instinkt mu velel, aby vlnu ovládl, jako ovládal vše, ale protentokrát jí nechal volný průběh. Pokud se podaří v Drakovi nastolit pasivní proud čchi, podobný řece uhánějící z kopce, a naladit jeho prvotní částice tak, aby do Čchin Čenga vpouštěly pouze čchi vodního typu, mohl by tento chlad teoreticky přetrvat donekonečna.

„Süan-ťie-ťie…“ vydechl, když jeho vědomí pokryl mráz. Student by neměl svou mentorku oslovovat takto nevhodně. Ona ho zase stejně nevhodně neoslovovala jeho císařským titulem.

Mírně se zachvěla od hlavy k patě. Čchin Čeng chtěl ještě něco říct, nedokázal však už vtělit vše, co cítil, do slov.

„Odpočiň si trochu, Čeng-er,“ zamumlala. „Vrátím se k tobě.“

Prosím, žadonil v bezpečí své mysli, protože nahlas by to nikdy neudělal.

Chlad se nad ním zavřel, jako když jezero potáhne led.

Přísahal by, že neuplynula ani minuta, a tělem mu začal opět kolovat žár. Trhavě otevřel víčka a v zšeřelém kokpitu rozeznal rozmazanou okřídlenou siluetu. Že by si generálka Mi oblékla zbroj Třínohé vrány? Ruka, již tiskla k jeho plátové rukavici, do něj teď vháněla ohňové čchi. Chviličku se bál, že experiment nevyšel, ale stál tam s ní ještě někdo jiný a přiložil dlaň k jeho druhé rukavici. Nějaký čas tedy uplynout musel. Opravdu se k němu vrátila.

„Kde je lék?“ zakrákoral Čchin Čeng.

Ona i ta druhá osoba stály beze slova.

„Kde je lék?“ zopakoval. Do tajících plic se mu dobýval zatuchlý vzduch.

Z příšeří kousek opodál v přední části kokpitu se ozvaly výkřiky. Přivedli snad do kabiny další lidi?

Generálka Mi se náhle vytrhla ze strnulosti a neobratně cosi uchopila volnou rukou. „Otevři se!“

Neměla ten správný hlas, byl vyšší a méně chraplavý. I s jejím čchi nebylo něco v pořádku. A její zbroj byla červená a hrubá, nikoli černá a přiléhavá.

Než stačil zjistit, zda ho jen neklamou probouzející se smysly, znecitlivěla mu pravá strana těla a ochromeně mu poklesla polovina obličeje. Spolu s generálkou Mi překvapeně vykřikl. Setřásl jednu rukavici, aby tu polovinu obličeje překryl maskou stvořenou z duchokovu. Ačkoli věděl, že by na to po překonání prvotního šoku nedbala, nechtěl, aby ho takto viděla.

Přesně jak předpokládal, ochromilo ji to pouze na okamžik a vzápětí už mu zabodla do krku injekční jehlu. Začala se do něj vlévat studená tekutina, podle všeho lék na květové neštovice. Zvolna se mu začal vyjasňovat zrak.

Nespatřil však to, co by chtěl.

Nebyla to generálka Mi. Byly si pozoruhodně podobné, v očích měly stejný příslib msty a krveprolití, ale generálka Mi nemohla omládnout ani se zmenšit.

Co se to děje? Kolik času uplynulo? Kde je generálka?

„Můžeš pilotovat?“ Dívčina otázka pronikla divokým vírem jeho myšlenek. Hovořila zvláštním nářečím, které si nedokázal místně zařadit. Vytáhla mu injekci z krku a stlačila krvácející ranku. „Potřebuju tvoji moc, tvoji kuklu. Teď hned.“

Čchin Čeng zachoval neutrální výraz. V neznámé situaci nesměl projevit žádnou slabost.

Odečetl její duchotlak a suše se uchechtl. Kdo si tahle malá holka myslí, že je? Copak jí nikdo neřekl, kdo je on? Kdyby s ním pilotovala, podepsala by si rozsudek smrti. Rozproudil v sobě všech pět typů čchi vší silou, které byl schopen, aby jí ukázal, do čeho přesně se chce vrhnout.

Ona však ani po několika ohromených vteřinách neustoupila. Rozkázala mu, aby si přesedl na jinové sedadlo – ženské sedadlo –, pod pohrůžkou, že mu jinak neposkytne další lék. Taková nehoráznost. To jí taky řekl.

„Chceš žít, nebo umřít?“ zaječela na něj dívka. „Jednoduchá otázka!“

„Nenechala bys mě –“

„Čchin Čengu, o tom, co se děje, toho vím o dvě stě dvacet jedna let víc než ty a teď nemám čas ti to vysvětlovat!“

Pokračovala ve své tirádě, avšak jeho mysl se zadrhla u čísla, které po něm vrhla. Dvě stě dvacet jedna let.

Víc než dvě století.

Svět jako by se vyvrátil z osy a začal Čchin Čengem pohazovat kolem dokola. Dvě stě dvacet jedna oběhů kolem slunce. Souhvězdí se pohybovala, stromy rostly a kácely se, životy začínaly a končily.

Jeho generálka Mi zemřela, stejně jako všichni a všechno ostatní, co znal.

Část 1

Nebeský císař

天皇 Tchien-chuang

Co to díš, že roucha nemáš?

Můj šat je i tvůj.

Veličenstvo volá do boje;

sekeru a kopí schystám,

tvůj nepřítel je i můj.

Co to díš, že roucha nemáš?

Má košile je i tvá.

Veličenstvo volá do boje;

oštěp a halapartnu schystám,

s tebou na pochod se dám.

Co to díš, že roucha nemáš?

Má suknice je i tvá.

Veličenstvo volá do boje;

brnění a zbraně schystám,

s tebou do útoku jdu.

– čchinská lidová píseň, z Knihy písní (诗经)

Kapitola 1

Pověst, pravda

Jsem připravená povraždit bohy.

Jestli je ovšem najdu.

Vznesu se ve Žlutém drakovi, překonávám tah gravitace a v oceánu hvězd nad sebou pátrám po plující jiskérce Nebeského dvora. Nečekaný vzkaz od bohů mi spaluje mysl a pohání mě stále vpřed, přestože se mi do vědomí zakusuje vyčerpanost.

„Pokud budeš vykonávat naše příkazy jako dříve mudrcové, můžeme přivést zpět to, co jsi ztratila. Pokud se nám však vzepřeš nebo odhalíš pravdu, přijdeš o všechno.“

Hvězdy brzy přestanou vypadat jako hvězdy a připomínají spíš statický šum, který mi naskočí za víčky, vždycky když mě někdo pořádně praští po hlavě. Po pravdě vůbec netuším, kam letím. Jakmile mi přišla zpráva od bohů, zamířila jsem se Žlutým drakem přes pohoří Kchun-lun, ale nic vlastně nenasvědčuje tomu, že bych je mohla najít právě tam. Asi jsem se zkrátka instinktivně vydala do neznáma. Hluboko dole ubíhají písky, patrně poušť Si-chuang, již jsem doteď znala jen jako popisek na západním okraji map.

„Stále nemáš žádnou konkrétní představu, co jsou bohové zač,“ prohodí Čchin Čeng nevěřícně, jeho duchovní podoba sedí naproti mé v říši jinu a jangu, nehmotném prostoru, který naše mysli sdílí prostřednictvím pilotního propojení ve Žlutém drakovi.

„Nemám, tak co jsou zač?“ obořím se na něj.

„Vy z budoucnosti byste měli poučit mě.“ S nepřítomným, chmurným pohledem zavrtí hlavou. „Dvě stě dvacet jedna let, a nic se nezměnilo. Dál vám panují a musíte je považovat za božstva. Jejich moc stále není zlomena.“

S tím, jak k sobě Čchin Čeng strhává pořád víc mé pozornosti, Žlutý drak zpomalí v letu. „Proč to říkáš tónem, jako by to snad mělo být jinak?“

Jeho duchovní podoba se zadívá na moji, jako bych mu vykládala nějakou absurdní historku. „Ty nevíš o ultimátu, jež jsem se pokusil nastolit, že?“

„To teda nevím! O čem to mluvíš?“

„Před třemi měsíci… tedy z mého pohledu před třemi měsíci jsem pozastavil veškerý tribut přinášený bohům, odmítl jsem jim slepou poslušnost. Odjakživa jsem pochyboval, že jsou skutečně tak mocní, jak o sobě tvrdí, a tak jsem žádal, aby ukázali svou pravou tvář. Řekl jsem jim, že pokud má Chua-sia nadále tribut přinášet, musíme na oplátku dostávat víc. V odpověď posílali bohové jen výstrahy. A před dvěma týdny jsem náhle ulehl s těmi proklatými neštovicemi.“ Dotkne se obličeje. Na kůži mu vypučí kvítkovité vředy a připodobní ho tomu, jak vypadá ve skutečnosti.

Potácím se na hraně toho, co je moje mysl schopna pojmout a zpracovat. Z jeho pohledu před dvěma týdny. Z mého před dvěma sty jednadvaceti lety.

„Nakazili tě?“

„Možná. Přinejmenším mě nechali na pospas, i potom, co jsem přinášení tributu obnovil.“ Vyvře z něj nenávist, vychrstne na mě přes naše mentální propojení jako ledová voda. „Mě, nejsilnějšího pilota, jaký kdy žil, který zosnoval plán k ukončení války. Potvrzuje to mé podezření, že nemají zájem něco takového dovolit. Chun-tunské vraky, které jim obětujeme, pro ně zřejmě jsou příliš cenné. Kdybychom Chun-tuny vyhladili, žádné už by nedostávali.“

Když mi připomene Chun-tuny, myšlenky se mi opět rozvíří.

„Tohle není naše planeta!“ proříznou mi I-č’ho slova paměť jako přízračný nářek.

„Věděl jsi, jak to s Chun-tuny doopravdy je?“ vypravím ze sebe přiškrceně. „Jaký mají k tomuhle světu ve skutečnosti vztah? A jaký my?“

„Ano,“ odpoví Čchin Čeng s mrazivou nonšalancí. „Líčit je jako agresivní dobyvatele a nás jako obléhané obránce je užitečná fikce, která udržuje odhodlání lidových mas k boji proti Chun-tunům. My, kteří dostoupáme do vyšších pater moci, víme, jak se to má doopravdy. Musíme, abychom poznali, které studie a objevy utnout v zárodku. Všímavý učenec snadno učiní náhodné zjištění, jež si s našimi historickými záznamy protiřečí.“

Na místě Žlutého draka otočím. „Musíme to všem říct.“

„To v žádném případě!“ Čchin Čeng převezme nad Drakem kontrolu a přiměje ho sestoupit z naší značné letové výšky. „V tomto jediném s bohy chtě nechtě souhlasím. Je to efektivní fikce. Kdybychom ji vyvrátili, naděláme víc škody než užitku.“

„Co tím myslíš? Jak by pravda mohla –“

„Chceš vládnout? Taková cena se za to platí!“ Bouchne dlaní do neviditelné země říše jinu a jangu. „Skutečně věříš, že dokážeme ovládat a bránit celičké Chua-sia bez toho, abychom udržovali jisté iluze? Dobrých pilotů nebylo nikdy nazbyt, což se nepochybně nezměnilo, vzhledem k tomu, že válka stále nikam nevede. Kdybychom odhalili pravdu, pouze bychom podlomili bojového ducha.“

„A tak budeme celému našemu světu lhát o tom, proč bojujeme? To je směšné!“

„Směšné? Podívej, jak tě to rozrušilo, ale dokážeš snad dané okolnosti nějak změnit? Chun-tuni útočit nepřestanou a my se proti nim nemůžeme přestat bránit. Co se pro tebe reálně změnilo, když teď znáš pravdu, kromě toho, že uvrhla tvé srdce ve zmatek?“

Přitisknu si sevřené pěsti k čelu a ze všech sil se snažím nesesypat. „Ve skutečnosti ale Chun-tuni nejsou nemyslící dobyvatelé. Znamená to, že máme naději na mír.“

„Mír?“ Čchin Čeng se hořce uchechtne. „Jak uzavřeme mír s kovovými brouky, kteří nám nerozumí?“

„Kdo říká, že ne? Copak jsi neslyšel v hlavě, jak k nám promlouval vodní císař?“

„Ušetřete nás… prosím…“ vybaví se mi, jak žadonil, když jsme z něj se Žlutým drakem v závěru protiútoku na provincii Čou vysávali čchi.

„Nic takového jsem neslyšel,“ prohlásí Čchin Čeng, ale slova zpomalí náznakem nejistoty. Myslím, že ve své době opravdu nic podobného nezažil. Jenomže dvě stě let je příliš dlouho a my lidé možná nejsme jediní, kdo se rozvinul a pokročil.

„Ještě pořád ti roztával mozek!“ upozorním ho. „Než jsem tě vzbudila, utkala se moje armáda taky s kovovým císařem. Zaleť zpátky a zeptej se z pilotů, koho chceš. Poví ti, že ho v hlavě slyšeli mluvit.“

Žádný by nedokázal zapomenout, jak se nám ten přízračný hlas, doprovázený řezavou melodií, zabodl do mysli a vyvolal v nás všech nepřirozenou paniku. „Jděte pryč!“ volal. „Nechte nás být!“

Tehdy jsem nechápala, co se děje, ale teď to dává smysl. Tolik z mého světa teď dává větší smysl.

Čchin Čengovy oči těkají ze strany na stranu, jako by něco četl. „I kdyby tito nesmírně vzácní Chun-tuni císařské třídy získali takovou schopnost, podařilo se ti s nimi navázat skutečný dialog? Projevili stejnou schopnost i nějací jiní Chun-tuni?“

„Nevěděli jsme, že to vůbec můžeme zkusit! Ale teď už to víme a určitě vymyslíme nějaký způsob, jak s nimi –“

„Chun-tuni na tvé bláhové sny o míru nepřistoupí! Z jejich pohledu jsme dobyvatelé my. Jedině když je za ně budeme dál považovat, budeme s nimi bojovat se stejnou vervou. Tato válka zuří již po staletí. Nezáleží na tom, proč začala. V lidových pověstech mnoha žung-tijských kmenů se praví, že nás ‚bohové za trest svrhli z nebes‘. Zřejmě to znamená, že naši předkové byli zločinci, které na tuto planetu poslali do vyhnanství. Tam, odkud pocházeli, by nás zpět nepřijali.“

Zachvátí mě nevolnost. Předkové. Zločinci. Do jakých hlubin ošklivosti pravda sahá?

Pořádně mi to nemyslí. Jsem už tak unavená z toho, jak ti u moci vrší jednu lež přes druhou. Stát se tou, která je bude udržovat při životě, je to poslední, co bych chtěla.

„Kromě toho,“ dodá Čchin Čeng, „dokud nám bohové vládnou, žádnou vyhlídku na mír nepřipustí. Ale,“ nakloní se blíž a ztlumí hlas, „pokusíš-li se pravdu zveřejnit, nebudu čekat, až s tebou skoncují bohové. Udělám to sám. Potom se postarám, aby se na tvá slova vzpomínalo jako na hysterický blábol.“

Uhnu před jeho pronikavým pohledem, ovšem na té výhrůžce není nic zarážejícího, když si uvědomím, s kým mám tu čest. Tyhle oči už se upřely na nespočet nepřátel a pak sledovaly, jak se vzdávají nebo hynou. Upřímně řečeno, vyslovit před ním slovo „mír“ bylo ode mě směšné. Tohle je Čchin Čeng. Čchin Čeng, do hajzlu. Pořád ještě nemůžu tak docela uvěřit, že tu přede mnou sedí živý, že povstal z příběhů a pověstí a přestoupil hranice času i smrti.

Tohle však není svět, kterému vládl.

„To bych tě chtěla vidět, když nemáš ani ponětí, jak funguje moderní svět,“ opáčím. Nebudu se před ním zbaběle krčit.

„Prohlédl jsem si dost tvých vzpomínek, abych měl jistotu, že masy daleko spíš uvěří mému slovu než tvému, Železná vdovo.“

Žlutý drak, řízený jeho vůlí, celou dobu klesal a teď s humpoláckým otřesem dosedne na zem. Uvnitř se celá rozklepu hrůzou, když mi připomene, že při propojení myslí se můžou mimoděk přenášet vzpomínky. Kolik se toho o mém životě dozvěděl?

„Vážně na to chceš vsadit?“ Navzdory plíživé ledové nevolnosti se mu v říši jinu a jangu pevně dívám do očí.

Po delší odmlce nakloní hlavu ke straně a oči mu změknou. „Nepřeješ si snad získat svého partnera zpět?“

Trhnu sebou, když se v hlubší vrstvě mého vědomí mihne obraz, torzo těla vznášející se ve skleněné nádrži plné kapaliny. Nemůžu přiznat, že to je… že to je…

„Bohové blafujou.“ Slova se ze mě řinou o překot. „Není možné, prostě není, aby někdo z něčeho takového vyvázl živý.“

„Bohové dokážou věci nad naše chápání. Technologické informace, které nám trousí výměnou za tribut, nepochybně představují pouhý zlomek jejich vědomostí.“

„Jak tě teda napadlo, že s nimi můžeš vyjednávat?“

„Raději bych totiž zemřel v boji než skomíral v poddanství. Copak to necítíš stejně, když ses je ihned po obdržení té zprávy sama v prvním popudu vydala stíhat?“

Drakovýma očima se rozhlédnu po pusté krajině, v níž jsme přistáli, zcela jiné než lesy na druhé straně pohoří Kchun-lun. Vítr zvedá kudrlinky písku připomínajícího hvězdný prach třpytící se za úplňku. Neznámé území, na něž jsem vstoupila čistě z hněvivé touhy střetnout se s bohy, přestože jsem logicky věděla, že nemůžu vyhrát.

„Když se budu takhle potloukat odnikud nikam, bohy nenajdu, co?“ poznamenám spíš sama k sobě než ke Čchin Čengovi. Připadá mi, jako bych za den zestárla o deset let. Opravdu to bylo teprve dnes ráno, co jsem vyrazila od suej-tchangské hranice s opatrnou nadějí, že získáme zpět provincii Čou a získaný vliv použijeme proti vládě? Teď už suej-tchangské velicí centrum ani ústřední vláda neexistují. Oboje jsem rozdrtila na prach.

Nebesa, vážně jsem to udělala? Jak mám z tohohle maléru vybřednout?

„Vskutku je to bláhovost.“ Čchin Čengovi se zavřou oči. „Moudřejší by bylo vrátit se do Čchang-anu a prozatím se pokyny bohů řídit. Jestli se jim máme postavit, měli bychom zformulovat jasnější plán.“

My. To množné číslo mě bodne v mysli jako trn.

Žádné „my“ není, chtěla bych namítnout.

Jenomže… není?

Prohlížím si Čchin Čengovu duchovní podobu, sedí, jako by byl ponořený v hluboké meditaci, neuvěřitelně vyrovnaný na někoho, kdo se probudil a zjistil, že zaspal dvě století. Mocnějšího kopilota bezesporu neseženu. Ohledně toho, jestli odhalit pravdu o Chun-tunech, se sice neshodneme, ale oba máme za cíl postavit se bohům. Nevím, jestli bez něj dokážu znovu fyzicky aktivovat Žlutého draka. V tom, že bychom se měli vrátit do Čchang-anu, má taky pravdu. Bezcílným poletováním Nebeský dvůr nenajdeme. Musíme sledovat jeho pohyb, naplánovat si správnou dráhu, něco víc.

Když Čchin Čeng má dál oči zavřené a Žlutý drak zůstává na zemi, dojde mi, že ponechává rozhodnutí na mně. Proč? Někdo jako on jistě nemá ve zvyku dělit se o moc s jinými.

Nebo ano? Třeba je ještě pořád příliš otřesený z toho, jak roztál, než aby dokázal řádně řídit kuklu. Co o něm vlastně doopravdy vím? Jak se jmenuje. Jakou má moc. Čeho dosáhl. Ale kdo se skrývá pod legendou o synovi prostitutky, jenž sjednotil sedm rozkmotřených národů v Chua-sia? Nemám tušení, když nepočítám, co jsem zažila v jeho duchovní říši: nespočet e-kuejů, hladových duchů snažících se vydrápat ze zamrzlého moře. Proč to v ní vypadá takhle? O čem z toho, co prožil, se v příbězích nemluví? Kde přišel k těm táhlým jizvám na jedné polovině obličeje? Koho zanechal ve svém století?

Nevím.

Nevím.

Nevím.

Ať se snažím, jak se snažím, k žádným jeho vzpomínkám se nedostanu.

Tak co.

Znovu uvedu Draka v let. Lepší než jen tak sedět a nic nedělat.

On se Drakův pohyb nesnaží nijak ovlivnit. Jak přelétám nad nekonečnými písčinami, skoro bych si přála, aby mi pomohl. Když teď nejsem v laufu a adrenalin opadl, už jen pohánět Draka vpřed vyžaduje úpornou námahu. Pochybuju, že doletím někam daleko. Nemůžu se dočkat, až se zase usadím a odpočinu si.

Jakmile se konečně opět přiblížíme k pohoří Kchun-lun, vyleká mě šňůra pípnutí uvnitř Drakova kokpitu.

Do háje. Museli jsme se dostat mimo dosah rádiových vysílačů v náklaďácích, které jsem rozestavila kolem hor. Celou jednu řadu jsem zničila, abych znemožnila komunikaci mezi armádou a stratégy, a poté co jsem zbořila strážní věž Kchaj-chuang a Palác mudrců, cestou zpátky jsem jich nahradila jen několik, abych si udržela spojení s I-č’m. Jaké zprávy jsem propásla? V takovouhle chvíli si nemůžu dovolit žádnou pomalou reakci.

Přistanu se Žlutým drakem okolo jedné hory a odpojím se od něj. Po dezorientujícím návratu do svého lidského těla se podívám na náramek.

„Ce-tchien, musíš se okamžitě vrátit!“ zaburácí z reproduktorů I-č’, když otevřu jeho první hlasovou zprávu. „Máme hlášení, že sem letí Liou Čche a Wej C’-fu s Azurovým drakem!“

Zblednu jako stěna. Ti dva tvoří třetí a poslední vyvážený pár princovské třídy v celém Chua-sia, jediný, s nímž jsem se ještě nesetkala. Pořádně se podívám, kdy I-č’ zprávu odeslal.

Už před půl hodinou.

Kapitola 2

Tohle si pamatuj

„Odcházíme do bunkrů na panství. Spojení může mít výpadky.“

Tak zní poslední zpráva od I-č’ho. Když se zeptám, jaká je aktuální situace, neodpoví.

Znovu se propojím se Žlutým drakem, vznesu se s ním a modlím se, abych to do Čchang-anu stihla včas.

Zmučeně si však uvědomím, že Žlutý drak nemá na takovou cestu a navrch ještě potenciální bitvu dost čchi, a tak se budu muset nejdřív dobít na hoře Ču-žung. Zorientuju se podle duchoznaků ostatních pilotů, kteří s námi šli dobýt zpět provincii Čou. Než jsem vyrazila hledat bohy, nařídila jsem jim, ať zůstanou poblíž sopky.

Ženu Draka přes nezřetelné obrysy hor a údolí načrtnuté měsíčním svitem a v hlavě mi víří katastrofické scénáře. I-č’ si udělal základnu z panství Kao. Zakolísám v letu, když si představím, jak ho Azurový drak ničí, jako jsem já zničila Palác mudrců. I-č’ řekl, že se ukryl v tamních bunkrech, ale co jestli se někdo chopí příležitosti a zradí ho? Zrovna zabil svého otce, aby stanul v čele koncernu Kao. Věrnost mu slíbili jen ze strachu – strachu ze mě. Jenomže já tam nejsem. Jak snadno by se nechali strhnout na stranu Liou Čcheho?

I kdybych dorazila včas, jak I-č’ho ochráním každou vteřinu každé hodiny každého dne?

Já s I-č’m proti celému světu. Připadalo mi to tak vzrušující, když jsem zničila strážní věž Kchaj-chuang a Palác mudrců, aby mocní muži uvnitř nestačili zabít mě, ale teď na mě doléhá studená nová realita a každým okamžikem těžkne. Jak udrží dva lidé v šachu celý národ, který je za vládce nechce?

Čchin Čengova duchovní podoba zůstává v říši jinu a jangu pasivně sedět se zavřenýma očima. Netuším, nakolik se na něj můžu spolehnout. Zděšení ve mně tluče jako splašené srdce, hlasitěji a hlasitěji. Žlutý drak má neporazitelnou sílu, zato já jsem člověk a mám svoje meze, k nimž se nebezpečně přibližuju. Už tak jsem byla na pokraji zhroucení, a teď tohle.

Ale nemůžu to vzdát. Odteď už nemůžu polevit v obezřetnosti ani na vteřinu.

Brzy se přede mnou zostra vynoří rozeklané sopečné ústí hory Ču-žung. Její popelavý svah se třpytí roztříštěnými pozůstatky Chun-tunů. Mezi nimi dřepí kukly, které protiútok přestály, deaktivované ve spánkové formě. Většina pilotů otevřela kokpit a sedí napůl venku, ve svém měřítku je stěží rozeznávám. Jak se blížíme, postavičky se prudce staví do pozoru a mizí uvnitř svých kukel. Armáda se v záblescích světla znovu aktivuje.

Když spustím ocas Žlutého draka do sopky, abych načerpala z nitra planety čchi, musím volky nevolky přistát na vracích Chun-tunů. Z každého lesklého úlomku se mi zvedá žaludek, vybavují se mi hněv a žal, které z Chun-tunů tryskaly, když jsme je pobíjeli.

„Hej!“ Přiskočí k nám Bílý tygr ve standardní formě, jeho tlapy zaduní o horu. Když promluví, tlama mu svítí temnou zelení, směsicí dřevěně zeleného čchi Čchie-luo a Jang Ťienova černého vodního. „Co se stalo? Proč jsi tak najednou odletěla?“

Jasně. Než jsem odsud ozlomkrk vystřelila, neřekla jsem jim, co jsem se od I-č’ho a od bohů dozvěděla. Pravda se ve mně vzedme jako žluč, pálí, chce se vylít ven, ale neochvějná přítomnost Čchin Čengovy postavy meditující v říši jinu a jangu mě donutí ji polknout. Kdybych se prořekla, dozajista by mě zabil. Musím počkat na vhodnější chvíli.

„Hledala jsem bohy,“ vypustím z Drakovy tlamy část pravdy, „chtěla jsem se přesvědčit, jestli si opravdu vzali hlavu Rumělkového ptáka, jak jste to viděli.“

Tygr zapátrá pohledem mezi hvězdami. „A… našlas je?“

„Ne.“

Po svazích hory se rozléhá kovový rachot, dokud se ostatní kukly neshluknou za Bílým tygrem, jako by čekaly na rozkaz. Předtím, ještě než mi Čchie-luo a Jang Ťien vylíčili, jak si rozbitou hlavu Rumělkového ptáka vyzvedlo vznášedlo a zmizelo s ní, jsem pilotům oznámila, že jsem zničila Palác mudrců. Samozřejmě z toho byli celí zaražení, ale nikdo neprotestoval. Mít na své straně Čchin Čenga, to každopádně všechny účinně odrazuje. Že se mi nestaví na odpor, je však jedna věc; aktivně se ke mně připojit a změnit celý svět tak, jak ho známe, to je něco jiného.

„Čchie-luo, Jang Ťiene.“ Hlas se mi trochu chvěje, když se obrátím na Bílého tygra, jedinou jednotku, která neuposlechla stratégy a přišla mi na pomoc, ještě než jsem vyhrabala z podzemí Čchin Čenga. „Proč jste se nám pokusili pomoct, když na Rumělkového ptáka zaútočila Černá želva?“

Chvilku mlčí, než odpoví: „Protože tím ukázali, že bychom dřív nebo později dopadli stejně.“

Ta slova udeří na strunu hluboko ve mně. Okamžitě pochopím, jak to myslí. Brzy dosáhnou pětadvaceti let, onoho mytického věku, v němž mohou piloti odejít do výslužby. V armádě však není žádným tajemstvím, že stárnoucí piloti můžou padnout „za tribut“ – že je záměrně nechají v bitvě zemřít, aby Chun-tuni fyzicky pocítili, jak se vytrácí jejich duchotlak, což je obvykle na nějaký čas zklidní. Čchie-luo a Jang Ťien snad dříve věřili, že je před takovým osudem uchrání jejich válečné zásluhy, ale když vláda rozkázala zničit mě a Š’-mina, dala tím najevo, že jakmile přestaneme být užiteční, zbaví se kohokoli z nás, i kdybychom pro Chua-sia dobyli zpátky celou provincii.

To se teď může změnit a z Čchie-luo a Jang Ťiena se můžou stát moji nejsilnější spojenci.

Pozvednu Drakovu hlavu, abych promluvila k celé armádě kukel. „Slyšeli jste všichni, co jsem ke konci protiútoku prozradila o pilotním systému? Že záměrně znevýhodňuje ženy?“

Shromážděním zašumí váhavé mumlání.

„Ano,“ pronese Bílý tygr zvlášť důrazně a jeho zelené levé oko zazáří jasněji. „Leccos se tím vysvětlilo.“

„Je tedy načase vytvořit systém nový! Můžeme napravit nejen tuto nespravedlnost starého řádu, ale i další! Ať nejsou piloti ani pilotky dále odsuzování umírat mladí!“

Ticho se táhne nepříjemně dlouho, až nakonec jedna kukla zajásá. Ostatní se honem přidají, jejich hlasy stvoří stěnu hluku, jež se zvedne k nebesům. Mnohé z těch hlasů se však nutí ze strachu. Chvilku jim potrvá, než přijmou, že se svět obrátil naruby.

Nevadí. Nepotřebuju je všechny.

„K Čchang-anu míří Liou Čche a Wej C’-fu,“ utrousím co nejtišeji k Bílému tygrovi. „Půjdete s námi?“

„Ti spratci? Jít s vámi můžeme, ale proti Azurovému drakovi vám nebudeme moc platní. Neumíme létat.“

„Stačí, když nám budete krýt záda.“ Nakloním k nim Drakův čenich. „Naskočte si a zavolejte pár dalších pilotů, kterým důvěřujete.“

Bílý tygr plavně vyskočí Drakovi na hlavu a vyvolává přitom jménem půltucet jednotek, včetně Mořeplného ptáka, Opeřeného volka a Dlouhozubého kance. Některé si matně vybavuju z bitevních přenosů.

Usadí se na Drakově dlouhém těle. Jakmile ucítím, že už z hory Ču-žung doplnil čchi téměř po okraj, vynesu nás všechny do vzduchu.

„Vy ostatní se utábořte!“ zavolám na armádu, kterou ponecháváme na místě.

Původní plán koneckonců stanovoval, že po protiútoku většina z nás zůstane na hranicích Čou a rozprostře se po celém pohoří Kchun-lun. V kokpitech a náklaďácích s vysílači jsme přivezli spoustu proviantu a tábornických potřeb. Mělo dorazit další vojsko a obnovit podél hranice Čou Velkou zeď. Nevím, kolik se toho teď uskuteční. Je toho třeba rozmyslet až příliš.

Nutím Draka letět co nejrychleji, vést se nechávám pásem polámaných stromů napříč provincií. V noci se to sice nepozná, ale kojím se myšlenkou, že mě domů vede stezka, kterou jsme dnes ráno se Š’-minem vyšlapali s Rumělkovým ptákem.

Po okrajích mého vědomí vyskakují a zase mizí skvrnky. Na mysl se mi dere touha požádat Čchin Čenga, aby tuhle nezajímavou cestu odřídil za mě, ale zapudím ji. Po tom všem, čím jsem si prošla, abych tuhle moc uchvátila, ji ani za nic nedám dobrovolně z rukou.

Letím celou malou věčnost, než minu Velkou zeď, pak svahy hor sem tam poseté čtverečky elektrických světel vesnic a měst. Ve tmě se řídím nejjasnějšími dálnicemi, které nevyhnutelně vedou do Čchang-anu. Co si myslí obyčejní lidé, když se teď doslechli o pádu své vlády? Představím si, jak moji někdejší sousedé vybíhají ze dveří, vře v nich pud utíkat o život, ale nenapadá je kam. Blíže srdci Chua-sia, které jsem obsadila, je žádná spása nečeká. Ani do chun-tunské divočiny se uchýlit nemůžou, sice jsme ji vyčistili, ale stále je to šírava nejistoty.

Vážně jsem tohle způsobila? Vážně jsem nenapravitelně rozbila svět? Mysl mi pluje, jako by se už nedokázala propojit s realitou.

Když konečně dorazím k Čchang-anu, připadá mi, jako bych celé dny nespala. Kdyby měl Žlutý drak oční víčka, měla bych co dělat, abych je udržela otevřená.

V hlavním městě panuje přízračné ticho, a přitom se v okně všech bytů svítí, až přeplněné budovy připomínají žhnoucí pilíře. Miliony vykulených očí jistě s úzkostí sledují, jak se svět bude měnit dál. Před odletem do Čou jsem zavedla zákaz vycházení, nařídila jsem, ať jdou všichni domů a bez povolení nikam nechodí. Ulice jsou až na několik hlídkových vozů prázdné. I-č’ díky svým rodinným konexím zmobilizoval místní vojáky, aby na dodržování zákazu dohlédli. Uleví se mi, že rozkaz stále plní. To znamená, že se I-č’mu nic nestalo.

Snad.

Doufám.

Stín Žlutého draka plyne po čchang-anské hlavní ulici, tak široké, že pojme šest silničních pruhů. Přeletíme nad náměstím Sjednocení, na němž uprostřed víru neonových billboardů stojí obrovitá socha Čchin Čenga, který přetváří duchokov jako rtuť. Snažím se zbytečně neupínat k myšlence, jak je to surreálné, že jsem duchovně propojená právě s tou historickou postavou, již socha zpodobňuje.

Zapojím duchocit a zapátrám po mocném duchotlaku mimo kukly, které neseme. A skutečně, jeden takový duchoznak se sem zdáli kvapem blíží. To musí být Azurový drak. Stihli jsme to sem těsně před ním.

„Wu Ce-tchien.“ V Drakově kokpitu se náhle rozezní bezvýrazný hlas. Leknutím až ztratím výšku.

„Wu Ce-tchien.“ Hlas promluví hlasitěji, rozlehne se kokpitem. Zní uměle, jako program na převod textu na řeč. Ale odkud přesně vychází? Z mého náramku? „Zakazujeme ti zničit Azurového draka či zabít jeho posádku. Musí se vrátit do chanského pohraničí a zajišťovat neporušenost vaší Velké zdi. Vaše provincie Chan vyslala značný počet kukel, aby posílily protiútok ze Suej-Tchang. Ztrátu dalšího stroje princovské třídy si nemůže dovolit.“

Cože?

„Ať tě ani nenapadne tohoto rozkazu neuposlechnout. Ponesla bys následky.“

Chci se pohrdavě uchechtnout, ale pak mi v duchu vytane I-č’ho usměvavá tvář. Nevím, kde právě teď je. Opravdu to nemůžu riskovat.

S kymácením a hřmotem přistanu v rozvalinách Paláce mudrců, na jediném místě v Čchang-anu, kde můžu Žlutého draka nějak rozumně zaparkovat. Když ovinu horu C’-wej dračím tělem, valí se po úbočích trosky. Bílý tygr spolu s ostatními kuklami seskočí a okamžitě obrátí pozornost k blížícímu se duchoznaku Azurového draka.

Porazit ho, ale nezničit. To není nemožné. V pohoří Kchun-lun přemohl Čchin Čeng vodního císaře tak, že z něj vysál veškeré čchi, a nezanechal na něm ani škrábnutí. S Azurovým drakem by to mělo jít ještě snáz. Je z duchokovu dřevěného typu, který je nejpropustnější.

Nejdřív k nám dolehne samotný jeho zvuk, rozerve noční vzduch jako nestvůrný řev. Potom na pozadí kosmu přeletí jeho dlouhé tělo v podobě kostlivčího draka vyřezaného z nefritu, jeden oční důlek plá ohňovou červení, druhý zemní žlutí. Ze zad se mu pnou obrovitá, jakoby netopýří křídla a obnažená páteř přechází ve švihající kostěný ocas. Trup připomíná hroudu duchokovu sevřenou v obnaženém hrudním koši, v čemž se hrozivě podobá –

Ne. Na to nemysli. Nemysli na něj.

Azurový drak se s oslepujícím zábleskem světla přemění do hrdinské formy. Přední pracky se chvějivě rozpoltí do čtyř kostlivých paží. Křídla se rozšíří. Paroží prodlouží. Kostěné tělo, zdobené červenými a žlutými detaily, se silou převrátí do dvounohé polohy. Nesourodé barvy se ve tmě rozpijí ve šmouhy, když se k nám střemhlav snese a rozprostře křídla, až zastíní hvězdy.

Přikrčím se na nesčetných prackách Žlutého draka a pak se vrhnu do boje. Podle bitevních přenosů, které neustále běžely u nás doma, by Azurový drak měl v hrdinské formě měřit asi padesát metrů. Přesto z mé momentální perspektivy nevypadá o moc větší než člověk. Zkříží čtveřici paží k hrudi, odlomí čtyři žebra a ta se vzápětí přiostří v meče.

Po krátkém odpočinku se mi se Žlutým drakem manévruje mnohem obtížněji, jako bych se snažila zvednout něco těžkého, poté co jsem to kvůli řezavé bolesti ve svalech upustila.

„Nemusíme spolu bojovat!“ křiknu ústy Žlutého draka, zatímco uhýbám sekům. „Stará vláda si vaši věrnost nezaslouží! Když se připojíte k nám, můžeme změnit válečný systém, aby vás po dvacítce nikdo nedal za tribut!“

„S tebou se nikdy nespojíme, prostopášnice!“ zahuláká Azurový drak, tlama mu oranžově zazáří směsicí zemní žluté a ohňové červené.

Prostopášnice? Kam na takové výrazy chodí?

„Dáme vašim rodinám rozlehlé pozemky v provincii Čou!“ nadhodím slibně. Logistiku budu řešit později. „Právě jsme ji totiž celou osvobodili, pokud to nevíte!“

„Nepodlehneme svodům temnoty!“

Ten jejich přehnaně dramatický tón mě zaráží, dokud si nevzpomenu, že Liou Čchemu je čtrnáct a Wej C’-fu třináct.

S těmi se rozumně nedomluvím.

Vrhnu se k Azurovému drakovi, abych ho vysála do dna a měla to z krku. On však nabere do křídel vzduch a šokující rychlostí se prosmekne za mě. Otočím se, chňapnu po něm, jenomže trapně o kus minu.

Ale ne. Kukly dřevěného typu jsou nejrychlejší, tak rychlé, že na ně Žlutý drak nestačí. Jako bych se snažila zaplácnout mouchu cihlovým sloupem, který sotva unesu. S námahou Žlutého draka otočím a zamířím zpět ke zbořeništi paláce. Třeba je vylákám k boji blíž u země, kde bych –

Azurový drak mě dožene ještě před horou a zasadí Žlutému drakovi do hlavy dva křižné seky. Sežehne mě bolest. Reflexivně se v říši jinu a jangu v duchovní podobě chytím za hlavu.

Azurový drak se v divoké změti barev odrazí od čenichu Žlutého draka – moc rychle, než abych mu stačila odsát nějaké čchi – a udělá ve vzduchu přemet. Jeho čtvero mečů žhne rudě ohňovým čchi Liou Čcheho, obzvláště ničivým, když ho vede duchokov dřevěného typu. Příliš pozdě si vzpomenu, že dřevo má proti zemnímu typu výhodu.

V okamžiku, kdy se Azurový drak nakratičko ocitne vzhůru nohama, zasadí další dvě rány poblíž těch předchozích. Zlomím se v říši jinu a jangu v pase, pálí to, jako by se mi trhala kůže na hlavě. Žlutý drak nekoordinovaně žuchne na horu C’-wej jako hromada šrotu a jen těsně mine Bílého tygra a ostatní kukly, co jsme přivezli. Ty, které umí útočit dalekonosně, po Azurovém drakovi pálí svým čchi, ale ten se mu prudkými přesmeky kostlivčího těla vyhýbá a znovu jde po mně.

V podbřišku mě zašimrá absurdní možností, že bych mohla prohrát, jelikož mám příliš velkou kuklu.

Ne. To teda ne.

To nemůžu. Nemůžeme.

„Čchin Čengu, řekni jim, ať ustoupí! Tvůj hlas uposlechnou!“ vykřiknu v říši jinu a jangu. Sice se mi vůbec nechce vlády nad Žlutým drakem vzdát, ale stejně o ni přicházím. Jsem moc unavená.

Čchin Čengova duchovní podoba zůstává nehybná, oči má zavřené. Stále mlhavějším výhledem očima Žlutého draka vidím, jak Bílý tygr ve výskoku máchl halapartnou, ale Azurového draka mine.

„Čchin Čengu!“ Zacloumám jeho duchovní podobou. „Udělej něco! Zabijou i tebe!“

Ani se nepohne. Ale při vědomí být musí, jinak by se mnou v říši jinu a jangu nebyl.

Nenech se prosit, zaječím v hlubší rovině mysli.

Ačkoli… že by přesně tohle chtěl?

Zvážím, že ho donutím k činu a jednoduše Žlutého draka pustím, ale tak nějak tuším, že kdybych povolila, nekontrolovaně upadnu do úplného bezvědomí. To nemůžu riskovat. Musím zůstat vzhůru.

Tady už na hrdost není místo.

Moje ruce přestanou svírat jeho ramena a sklouznou mu na hruď. „Čchin Čengu, pomoz mi. Prosím.“

Rázem otevře oči. Prsty mi sevře bradu a zvedne ji.

„Tuto lekci si zapamatuj, děvenko.“

Mamutí tíha Žlutého draka se mi zvedne z mysli. Než stačím klesnout ulehčením, perspektiva světa venku se mi před očima dočista promění. Nejdřív zpanikařím v domnění, že mě Čchin Čeng vyhodil z kokpitu – jenomže v říši jinu a jangu jsem stále s ním. Vše ostatní je však jinak. Od stromů přes rozvaliny až po bojující kukly, všechno je zničehonic větší. Žlutý drak má v mém pasivním vědomí úplně jiný tvar, už ne dlouhý a hadovitý, nýbrž humanoidní.

Protože už ho nemám pod kontrolou, můžu si odvodit, k čemu došlo, jen z toho, co se odehrává v jeho výhledu. Ve světle úplňku se blyští zlaté paže, čtverečkované jako Čchin Čengova duchozbroj. Míhání masivních křídel, která si nezadají s křídly Azurového draka.

Jak to tak vypadá, jsme teď stejně velcí jako Azurový drak, jenomže ten neartikulovaně vřeští a prudce klesá pryč od nás. Když se ve vzduchu přetočíme a začneme ho pronásledovat, zahlédnu, jak to vypadá za námi na hoře.

Konečně mi dojde, co Čchin Čeng udělal. Ani ne ve vteřině oddělil od Žlutého draka menší modul humanoidního tvaru. Zbytek leží na hoře C’-wej jako prázdná schránka, v hlavě zeje dutina. Ostatní kukly nechápavě přeskakují pohledem od něj k nám.

O výhled na ostatní rázem přijdu, jakmile Čchin Čeng sevře Azurového draka pažemi modulu a vývrtkou ho strhne do noční tmy. Hvězdy a světla města splynou v závratný vír. V dáli se z davů ozývají mnohohlasé výkřiky.

Čchin Čeng se prudce stočí ke straně, vyhne se obytným blokům, přistane na náměstí Sjednocení a zničí přitom svoji sochu. Na nejbližších mrakodrapech se roztříští všechny billboardy a okna, což vyvolá další vlnu křiku. Náměstí se ponoří do tmy, jakou nejspíš nepoznalo dlouhá léta.

„Opovažujete se pozvednout čepel proti svému císaři?“ zaburácí Čchin Čeng ústy modulu, když Azurového draka přišpendlí k zemi. „Otevřete kokpit!“

Čelo se odklopí a za ním stojí Liou Čche a Wej C’-fu, v čirém svitu měsíce bílí ve tváři. Zřejmě nevědí, že máme rozkaz je nezabíjet ani jim nenapravitelně nepoškodit kuklu.

„Jak jsi to udělal?“ zeptám se Čchin Čenga v říši jinu a jangu. Ani nevím, jak bych měla tenhle modul nazývat. Moje mysl se vzpírá představě, že vyšší stupeň proměny kukly by mohl být menší. O tom, že ho dosáhl v jediném okamžiku, ani nemluvě.

Čchin Čeng zúží víčka. „Jak vidno, piloty dnes už mnohému neučí.“

„Ne, oni – my – Dokážeš to zase spojit se zbytkem Draka, viď?“

„Pochopitelně. Funguje to na stejném principu jako duchozbroj.“

Ale duchozbroj je prefabrikovaná. Tenhle modul ve Žlutém drakovi nebyl, než ho jako mávnutím kouzelného proutku stvořil. Jestli odtržená část kukly půjde napojit zpátky, hodně záleží na čistotě zlomu. Tenhle modul ale vůbec nemá stejný tvar jako otvor v Drakově hlavě.

Mám na jazyku další popletené otázky, když si uvědomím něco, z čeho mě zamrazí: Pokud možnost vyslat takový modul existovala od začátku, nemusela jsem spolu s Palácem mudrců rozdrtit i svou rodinu. Mohla jsem ji vyzvednout do bezpečí a potom všechno zničit daleko strategičtějším a kontrolovanějším způsobem.

„Proč jsi mi neřekl, že tohle jde?“ popadnu Čchin Čenga v říši jinu a jangu. „Musel jsi vycítit, jaký vnitřní boj svádím, než jsem palác zbořila – proč jsi mě nezastavil?“

Přejíždí po mně pohledem. „Protože jsem chtěl vidět, jestli to uděláš.“ Koutky úst se mu maličko stočí vzhůru. „Chtěl jsem vidět, jak daleko jsi ochotná zajít, abys získala moc.“

Vím, že mi to nemyslí jasně, když jsem takhle vyčerpaná. Vím, že nejsem úplně při smyslech. Že je vůči němu nespravedlivé přisuzovat mu jakoukoli zodpovědnost, když to bylo moje rozhodnutí. Stejně dám s přerývaným jekem jeho duchovní podobě pěstí do ksichtu. Svalí se nazad. Padnu na něj a rozmáchnu se k další ráně, pak k další, a k další.

Když se napřahuju k páté, strhne mi paži stranou a přitiskne mou duchovní podobu k sobě.

„To by stačilo.“ Jeho prsty se mi zaryjou do zad jako drápy.

Než stačím jen pípnout, vyrve mi páteř.

Kapitola 3

Uhasit žízeň jedem

Padám, padám, padám.

Když dopadnu, nárazem se rozbiju na kousíčky. Zůstane změť pokroucených údů a vyhřezlých kostí. Za polámanými, odhalenými žebry svádí srdce a plíce boj o přežití.

S mučivou námahou se převalím a vleču své roztříštěné tělo vpřed. Někdo tam stojí. Otevřu ústa, chci prosit o pomoc, ale hlas, který se mi vydere z hrdla, není můj.

„Ce-tchien…“

Perspektiva se náhle změní. Teď jsem to já, kdo tam stojí a shlíží dolů. Ten, co se plazí, zvedne hlavu. Místo očí mu zejí krvavé důlky.

„Ce-tchien… Jak jsi mne mohla takhle nechat, Ce-tchien?“

Promiň, chci vykřiknout, ale jako by mi někdo sešil rty. Zavrávorám vzad. Promiň promiň promiň…

Plazí se za mnou stále rychleji a za jeho torzem ulpívá široká krvavá stopa. „Pomoz mi, Ce-tchien…“

Klopýtnu a bolestivě padnu na zem.

Chytí mě znetvořenou rukou za nohu. „Pomoz… ať jsem zase… celý.“

Omluvy uvězněné v mé hlavě se přiostří v němý výkřik. Vytrhnu nohu ze sevření a odvalím se, ale na zemi ucítím další zakrvácenou ruku. Její pokřivené prsty se semknou kolem mých jako skřipec. Prázdně se na mě vzhůru nohama upřou oči Ma Siou-jing, které se dívaly tak měkce a laskavě, když mi dávala své rady. Její tělo leží na hromadě kovových střepin, roztlučené na beztvarou kaši.

„Tohle jsi mi udělala…“ Její hlas mě obklopí, přestože vykloubenou čelistí vyvrácenou ke straně ani nepohne. „Tvrdíš, že bojuješ za ženy, ale tohle jsi mi udělala… Přitom jsem jen chtěla ochránit své děti…“

Co jsem jako měla udělat, nechat se od tebe zabít? zaječela bych nejradši, ale nejde to. Vytrhnu ruku z jejího sevření a honem se odplazím jinam.

Tentokrát mi v cestě leží rozdrcená těla mé matky a babičky.

„Měla jsi nás zachránit.“ Jejich slova se kolem mě rozléhají ozvěnou, zas a zas a zas. „Mohla jsi nás zachránit.“

Nevěděla jsem jak!

Moje obhajoba k nikomu z nich nedolehne. Plazí se ke mně další rozbitá těla, sápou se po mých končetinách, tahají za ně. Ať se vrtnu kamkoli, není úniku. Přemůžou mě, rvou mi maso z kostí. Cítím každou trhlinu na kůži, polcení svalů, nezmůžu se však na jediný zvuk.

Když se celá roztřesená probudím, nic nedává smysl. Okolí nepoznávám. Chvilku mi trvá, než se upamatuju, než rozliším realitu od noční můry.

„Ne –“ Zprudka se v cizí posteli posadím. Zmocní se mě závrať. Točí se mi hlava.

Zařinčí řetěz a zároveň s tím ucítím tlak na zápěstí.

Polije mě studený pot. Jsem připoutaná ke sloupku postele s baldachýnem. V druhé paži mě zatahá hadička infuze připojená k sáčku s odkapávající tekutinou na vysokém kovovém stojanu. Když přimhouřím oči, dokážu přečíst část textu na sáčku. Nějaký výživný roztok, který napomáhá obnově čchi.

„Má paní!“ Z přepychového čalouněného křesla u dveří vyskočí dívka. Otočí se a volá: „Paní se probudila!“

„Kde to jsem?“ zachrčím. S divoce tlukoucím srdcem si dál prohlížím pokoj. Vypadá draze, nábytek z růžového dřeva je složitě zdobený a na tmavých stěnách jsou vymalované zlaté volutové ornamenty. Dřevěné mřížoví na stropě propouští jantarové světlo. Nikde žádná okna. Netuším, jestli je noc, nebo den.

Do háje, jak dlouho tu jsem a co jsem zmeškala? Co se stalo s Azurovým drakem, Čchin Čengem, I-č’m, ostatními kuklami?  A proč jsem na řetězu?

Dívka se přišourá k posteli a ukloní se. Možná jsem na panství Kao, protože je oblečená jako tamní služebné, v růžové vestě přes bílou blůzu zastrčenou v modré skládané sukni. Vlasy má po obou stranách hlavy stočené do drdůlků a ozdobené čelenkou ve tvaru kočičích oušek.

„Jsi v novém paláci, má paní,“ odpoví se skloněnou hlavou. „Asi tak tři dny jsi ležela v kómatu.“

Do hajzlu! Propásla jsem příliš času. Jako že – co myslí tím „novým palácem“?

„Copak tohle není panství Kao?“ zeptám se zostra.

„Už ne, má paní.“

Aha, takže je. Jenom mu teď říkají jinak.

Nijak se mi ovšem neuleví, když teď vím, kde jsem, dokud mi zápěstí tíží želízka. I-č’ by mi tohle nikdy neudělal, tak co se děje?

„Kdo mě sem dopravil?“ Zadívám se na sebe. Vysvlékli mě ze zbroje i vodivého obleku, místo toho mě halí nazlátlý průsvitný župan s krátkými rukávy. Nezůstalo na mně nic z duchokovu, dokonce ani páteřní pás, který si my piloti necháváme na zádech, abychom do sebe nemuseli vrážet jehly pokaždé, když si oblékáme zbroj. Myslím, že mě taky umyli. Kůže mi slabě voní po květinách. Vlasy mám hladce vykartáčované doměkka. Obrací se mi žaludek při představě, že s mým nahým tělem v bezvědomí manipulovali cizí lidé. Tomu, kdo mi zavinul nohy, se to hodně nepovedlo; pulzuje mi v nich tupá, palčivá bolest. „Kde je I-č’? Kao I-č’?“

Služebná nespouští oči z naleštěné podlahy. „Jeho Veličenstvo brzy přijde a na všechno vám odpoví, má paní.“

Jeho Veličenstvo?

Ale ne.

Dostanu strach, že odpovědi na moje otázky se mi nebudou líbit, a vzápětí se rozletí dveře a dovnitř vpochoduje Čchin Čeng v řinčící zbroji. Vlaje za ním černý, zlatě vyšívaný plášť. Na polovině obličeje, kterou mu nezakrývá maska, má výrazně míň květovitých puchýřků, než když jsem ho probudila. Většina už zaschla a odloupla se, na kůži mu po nich zůstaly slabé bílé flíčky.

„Odejdi.“ Mávne rukou na služebnou.

Ta s úklonou honem vycouvá ze dveří, ani na okamžik se k němu neotočí zády. Zahlédnu, že venku stojí na stráži dva vojáci.

Jakmile za ní zaklapnou dveře a zůstanu s Čchin Čengem sama, naskočí mi husí kůže. Mrazí mě při vzpomínce, jak vypočítavě předstíral, že je mimo sebe a nemůže pilotovat. Přitom mě pozoroval, odhadoval, jak nejlépe obrátit moje slabiny – moji pýchu – proti mně. Záměrně mě nechal, abych se vyčerpala.

„Tuto lekci si zapamatuj, děvenko.“

Taky jo. Už nikdy ho nesmím podcenit.

„Ráda bych věděla, proč jsem připoutaná, Veličenstvo.“ Zvednu paži s řetězem a mluvím co nejbezvýraznějším tónem, starodávný titul mi zvláštně vázne na jazyku.

„Preventivní opatření,“ odvětí. Už nemluví nářečím, jako když se vzbudil, zní to spíš jako spisovná mluva. „Nemohl jsem vědět, jak zareaguješ, až se probudíš. Zjistil jsem, že s oblibou působíš veřejné pozdvižení.“

Pokrčí prsty a zase je natáhne. Z rukavice se mu odvine kudrlinka duchokovu a v dlani se vytvaruje v klíč. Myslela jsem, že příběhy o jeho schopnostech přeháněly, ale vzhledem k tomu, jak bleskurychle zformoval ten modul Žlutého draka, ho spíš nevychválily dost.

Když ke mně vykročí, neubráním se a mimoděk se přikrčím k čelu postele.

„Nestrachuj se,“ prohodí natrpkle. „Lékaři došli k závěru, že můj kmen neštovic je v této době již prakticky neškodný. Máte to v budoucnosti štěstí s vaší kolektivní imunitou a sofistikovaným očkováním.“

Kdykoli si připomenu, že pochází z doby před dvěma sty lety, znovu mě to vykolejí. Je to ujeté. Děsně ujeté.

Nadzvedne mi zápěstí, aby odemkl náramek pout, a já se přemáhám, abych si instinktivně nepřetáhla přikrývku přes tenký župan, který mě skoro vůbec nehalí. Nesmím ukázat, jak zranitelná si připadám, jak stěží dýchám, když je takhle blízko. Když jsem ho poprvé spatřila v kokpitu Žlutého draka, považovala jsem ho za chlapce, v pověstech se přece tolik zdůrazňuje, jak mladý byl, když Draka aktivoval, ale tohle je každým coulem dospělý muž. Jestli dobře počítám, biologicky mu je přes dvacet. Jeho koruna podobná vysoké čapce s parožím zakončené rovným vrškem se závojem z korálků vepředu i vzadu mu na čelo vrhá šňůrky stínu. Masku, která mu obemyká polovinu obličeje až po záhyb za uchem, oproti té první, narychlo vytvořené zdobí reliéf dračích šupin. Nevím, proč tahle strana jeho obličeje vypadala, jako by tála, když opět ožil, a jestli to nějak souvisí s jeho jizvami, ale jinak vypadá… zdravě?

„Všichni technici, kteří se podíleli na dekódování informací ze starého paláce, byli úkladně zavražděni,“ pošeptá mi do ucha.

Vytrhnu se z ochromení. „Cože? Jak?“

„Ranami z odstřelovací pušky do hlavy. Teorie v tuto chvíli ukazuje na vrahy najaté prostřednictvím… temných sítí.“ Ten termín mu nejde z pusy, určitě mu nic neříká. „Pověřil jsem vyšetřovatele, aby je vypátrali, ale čekám, že stopy povedou leda ke zprávám z nedohledatelného zdroje. Bylo to varování od bohů. Víckrát už o nich nahlas nemluv.“

Pustí odemčené pouto. To zařinčí na řetěze o čelo postele. Neunikne mi, že ho tam nechal pro výstrahu viset, ale to mě netrápí tolik jako ta nejnaléhavější starost –

„I-č’,“ vyhrknu. „Dostali Kao I-č’ho? Toho chlapce, který sem s námi přiletěl ve Žlutém drakovi?“

„Ne.“ Čchin Čeng nechá klíč roztavit a zase splynout s rukavicí. „Ten je příliš dobře chráněný. Koneckonců je nyní mým císařským tajemníkem.“

„C–“ Připadá mi, jako bych se do nového světa probudila já. „Takže ty – Veličenstvo s I-č’m po bitvě mluvilo?“

„Přesně tak. Nabídl mi své panství za nový vládní palác Chua-sia a já mu oplátkou svěřil tento úřad. Nesmírně mi pomáhá zorientovat se ve složitostech této budoucnosti,“ vysvětlí.

„Kde je? Potřebuju s ním mluvit.“ Podívám se na noční stolek u postele, jestli tam neleží můj komunikační náramek, ale nikde ho nevidím.

„Nesluší se, aby sem chodil.“

„Jak to myslíš? Je tady doma.“

„Ne. Copak jsi mi nerozuměla?“ Čchin Čeng promluví co nejzřetelněji. „Vzdal se vlastnického nároku na toto sídlo. Laskavě jsem dovolil, aby se svou rodinou dál bydlel ve vedlejších budovách, ale toto panství nyní patří chua-sijské vládě. Je moje.“

Z toho, jak to vysloví, mě zamrazí v zádech. Věděla jsem, že může působit potíže, ale doufala jsem, že ho ten skok v čase rozhodí dost na to, aby se na nic nezmohl. Kdyby s ním pak bylo příliš těžké pořízení, zkrátka bych ho zabila. A on místo toho za pouhé tři dny uchvátil zpátky svou světovládnou moc. Nechápu, proč mu I-č’ pomohl, nemůžu ovšem popřít, že se rozhodl správně. Kdyby si okamžitě nezískal Čchin Čengovu přízeň, poprali by se o ni ostatní boháči a papalášové z celého města.

Ale kde v tom figuruju já?

„Co tady teda dělám?“ zeptám se a žmoulám pokrývku. „Co má Veličenstvo v plánu se mnou?“

Čchin Čeng si založí ruce v bok a sjede mě pohledem od hlavy k patě. „Sice jsem se do manželství nikdy nehnal, ale jelikož ses prohlásila za císařovnu Chua-sia, zřejmě se s tebou budu muset oženit, abych nemusel tvé tvrzení na úkor svého majestátu vyvracet.“

Vím, že bych měla své reakce skrývat, ale spadne mi brada. V jeho pojetí znamená „císařovna“ něco úplně jiného, než co jsem měla na mysli. Náhle už chápu, proč mu nepřipadalo slušné, aby mě I-č’ přišel navštívit.

Čchin Čeng si shrne plášť stranou a posadí se na postel. Tentokrát už nic nepředstírám, popadnu přikrývku a přetáhnu ji přes sebe.

„Ale kdež, nelichoť si,“ řekne. „Připadáš mi příliš dětinská na duchu a tělesně odpudivá, než abys ve mně budila choutky. Tento svazek bude čistě politický.“

Pustím přikrývku z křečovitého sevření. V jeho očích skutečně není žádný chtíč, jen chladná vypočítavost. Což v tuhle chvíli vítám, ale z dlouhodobého hlediska ho to činí mnohem nepředvídatelnějším.

„Poslyš.“ Položí kousek ode mě ruku. „Vím, že sis přála získat trůn pro sebe. Byla to zábavná podívaná a chápu, že Žlutý drak může v člověku vyvolat pocit nepřemožitelnosti. Byl to však pošetilý, impulzivní krok, který by velmi rychle vedl k tvému konci. Já ale nepatřím k těm, kdo takříkajíc zboří most, přes nějž přešli řeku, a nechat tě zahynout by byla škoda, když máš skoro takové surové pilotní nadání jako já v devíti letech, a tak nevyslyším značné množství hlasů, které volají po tvé smrti, a ušetřím tě.“

„Značné množství?“ opáčím rádoby překvapeně. „Čím to odůvodňují?“

Ne že by mě to překvapovalo, ale ráda bych věděla, co přesně mu navykládali.

„Nejsi… oblíbená.“ Zadívá se na mě se směsicí lítosti a pobavení. „Jsi prý vulgární, nebezpečná, krvelačná, sebestředná, manipulativní a po všech stránkách urážíš dobré mravy. Co tedy uvedeš na svou obhajobu, Wu Ce-tchien?“

Založím si paže křížem na hrudi. Nemá cenu cokoli z toho popírat, když byl v mojí hlavě.

„Jo, taková víceméně jsem. Pořád si mě Veličenstvo chce vzít?“ prohlásím vyzývavě.

Nevěřím, že mě zachraňuje z vděčnosti. Má se mnou jiné plány, nejspíš mě použít jako spolehlivou kopilotku a pozabíjet jedním vrzem další spousty Chun-tunů. Z toho pomyšlení se mi obrací žaludek, ale než se začnu zabývat problémy, které mě přesahují, musím se postarat o vlastní přežití. Pokud mě žádá o ruku jen symbolicky, získám víc, když přijmu, než zbytečným zdráháním.

Rty mu zvlní pousmání. „Popravdě mě náznaky, že bych tě nedokázal udržet na uzdě, uráží. Musím však přiznat, že když jsi mě přizvala k převratu, nenapadlo mě, že ho provedeš bez jakékoli mocenské opory v lidových masách. Ani místní disidentská síť? Žádný průzkum, které kritické silnice, přístavy, infrastrukturní prvky a vojenské sklady je třeba obsadit? Jaký jsi měla plán?“

Zahoří mi tváře. „Nenechat se zabít. Mudrcové do toho byli celí žhaví, a tak jsem je zabila dřív než oni mě.“

„Ach, děvenko, než rozpoutáš revoluci, musíš si získat aspoň nějakou podporu mezi lidem. Mezikroky zkrátka nemůžeš přeskočit.“

Nehádám se s ním. Nemůžu ho s klidným svědomím obvinit, že se plete.

„Nevadí.“ Pohladí si bradu. „Pracovat se s tím dá. Nebude to poprvé, co dotáhnu vojenský převrat ve skutečnou revoluci. Neměj obavy: Oznámil jsem lidu, jaká nesmírná čest ti patří za to, žes mě vysvobodila ze spánku a upozornila mě na míru zkorumpovanosti mezi mudrci. Jak jsem jim ozřejmil, rozhodl jsem se posléze, že než se potýkat s takovou prohnilostí, bude jednodušší vytvořit vládu novou, a proto jsem ti po bitvě v provincii Čou nařídil, abys je spolu se mnou rozdrtila.“

„Tak to ale nebylo,“ vyhrknu.

„Opravdu? Chceš, aby se raději vyprávěla taková verze, která volání po tvé krvi ještě znásobí? Chceš se domýšlet, co by provedli s tvým bezvládným tělem, kdybych ho nechal ležet na ulici?“

Zaplaším strašlivé představy, které mi proběhnou před očima. „Nehraj si na šlechetného. Zachránils mě, jen abys mě mohl využít pro svoje válečné plány.“

Jeho výraz potemní jako přicházející bouře. „Neopovažuj se tvrdit, že využívám druhé!“ Prudce se nade mě nakloní a přitlačí mě k čelu postele. „To tys mě probudila do světa, který vůbec nepoznávám. Tys uzmula mou moc a kuklu, abys unikla z neřešitelné situace. Myslela sis, že mě jen využiješ jako figurku a pak mě zahodíš?“ Přejede prsty po řetězu visícím kousek od mé hlavy. „Nevyčítám ti to. O totéž se pokoušeli mnozí jiní. Nikdy to nedopadlo přesně tak, jak zamýšleli.“

Pod tíhou jeho zkoumavého pohledu mi vyschne v krku, naklání ke mně tvář tak blízko, až si všimnu, že oko na maskované polovině obličeje má trochu zakalené. Na tu stranu asi moc dobře nevidí. Znamenám si.

„Veličenstvo je poněkud blízko,“ donutím se říct.

Pomalu se odtáhne. Pohledem zalétne ke zdi.

„Víš, jaký pocit ve mně od mého probuzení převládá? Zklamání. Takto jsem si budoucnost v žádném ohledu nepředstavoval, snad až na to, že Chua-sia jako malým zázrakem stále drží pohromadě. Zjišťuji, že jsem pochybil, když jsem ve své době nechal naživu tolik reakcionářů. Jakmile jsem zmizel, spěchali odstranit mou vládu a zrušit všechna má nejrevolučnější politická opatření. Nemilosrdně udeřili na dělníky a rolníky, kteří na můj povel povstali. Vzdor veškerému technologickému pokroku jsou dnes bohatí ještě bohatší a chudí ještě chudší. Válka nijak nepokročila. Piloti klesli na úroveň pouhé zábavy. Lidové masy se utápějí v okázalých, leč bezvýznamných kratochvílích nebo si svou bídu vybíjejí na ještě zbědovanějších.“ S odporem se podívá na obrys mých obvázaných nohou pod přikrývkou. „Podívej se na sebe, z marnivosti tvé tělo odsoudili k neužitečnosti.“

Pod kůží mě žíravě sežehne kyselina. „Já si to nevybrala,“ řeknu, i když nevím, proč se hájím. To by přece nemělo být nutné.

„Ještě aby. Nesnáším ženy, kterým stačí mít hezkou tvář a rodit děti. Jakmile se po operaci zotavíš, očekávám, že začneš odvádět spravedlivý díl práce.“

Chci namítnout, že většina žen o sobě sama nerozhoduje, ale na tom, co právě řekl, mě zarazí ještě něco jiného. „Po operaci? Jaké operaci?“

„Nechal jsem ti nohy napravit.“ Zakrouží nad pokrývkou prstem. „Alespoň natolik, co zmohl nejlepší ortopedický chirurg této doby. Narovnal kosti, napojil svaly, a kde to bylo nutné, použil implantáty.“

Odhodím z nohou přikrývku. Ten divný pocit v nich jsem přisuzovala tomu, že mi je při oblékání nesprávně zavinuli, ale opravdu, chodidla mám znatelně delší a v lékařských fáčích.

„Tys mě nechal operovat?“

„Taková opovážlivost!“ pokárá mě Čchin Čeng. „Nezvyšuj na mě hlas. Ty bys snad chtěla, aby ti nohy dál zahnívaly?“

„To –“ Přiznávám, o takové operaci jsem často snila. Kdyby rekonvalescence netrvala tak dlouho a nezůstala bych během ní nebezpečně zranitelná, vynutila bych si tenhle zákrok už před protiútokem. O to tady ale nejde! „Veličenstvo se mě mělo nejdřív zeptat!“

„Není důvod se rozrušovat.“ Mávne na mě rukou. „Byla jsi v kómatu a času nebylo nazbyt.“

Zatímco se velmi, velmi usilovně přemáhám, abych ho neseřvala, všimnu si, že mám nohy dokonale hladké. Sáhnu si na obličej a prohlédnu si paže. Na kůži mi nezůstal ani chloupek. „Nechal jsi mě taky oholit?“

„Něco lepšího. Bylo mi řečeno, že nyní existuje procedura využívající“ – vágně zagestikuluje – „soustředěné světelné paprsky, která umí tělesné ochlupení odstra-
nit natrvalo. Tak jsem ti ji dopřál. Nutně jsi ji potřebovala.“

„Myslíš laser?“ Když jsem několikrát projížděla ulicemi Čchang-anu, všude na to byly reklamy.

„Máš-li se stát mou císařovnou, musíš vypadat jakž takž k světu. Proto už také nesmíš mít ty potupné ‚lotosové nožky‘.“ Zavrčí. „Za mých časů toto prováděly svým dcerám pouze rodiny z takzvané lepší společnosti v určitých oblastech, jakožto groteskní symbol toho, že si nemusí na živobytí vydělávat prací. Tak pyšní byli na to, že tyjí z práce druhých, že si pro potěšení brali manželky, jež se neobejdou bez služebnictva. Tento nesmyslný obyčej jsem zakázal, ale po mém zmizení zákaz zrušili, ve jménu ‚osobní svobody‘.“ Vysloví to tónem, jako by původce toho termínu nejradši zakousl. „Když si pomyslím, že se rozšířil dokonce i mezi rolnickou třídou! Nehorázné.“

S každou jeho větou mnou zacloumá odlišná emoce. Nejdřív bych mu nejradši vynadala do čuňat, ale dočista na to zapomenu při pomyšlení, že kdyby žil ještě pár let, mohlo se s obvazováním nohou úplně přestat už před dvěma staletími. Tolik dívek, včetně mě, by čekal úplně jiný osud.

„O takových revolučních politických opatřeních Veličenstvo předtím mluvilo?“ nadhodím, rozpolcená mezi opatrnou nadějí a palčivým žalem.

Zvedne bradu. „Myslíš, že jsem sjednotil Chua-sia pouze pro radost z dobývání? Narodil jsem se do světa, který ve mně viděl pouhou špínu jen proto, z jakých poměrů pocházím. Celý život jsem dokazoval, jak nespravedlivě mě soudili, jelikož společnost, která si cení člověka více podle původu než podle zásluh, je od základů narušená a nesmyslná. Jal jsem se ji přetvářet, zbavoval jsem ji parazitů, kteří hromadili bohatství vykořisťováním méně šťastných. Jedině když tento systém zničíme, budeme moci nejefektivněji těžit z talentu našich obyvatel a vydobýt si svobodu.“

U poslední věty ztuhnu. Přirozeně se nabízí, že myslí vítězství nad Chun-tuny, ale k tomu podle něj nedojde, dokud budou existovat bohové. Takže…

„Rozumíme si?“ zeptá se mě Čchin Čeng tlumeně a dívá se mi do očí, jako by viděl zmatek, co za nimi vře.

„Ano, pokud to Veličenstvo s tou proměnou světa myslí upřímně,“ zamumlám. „Ale jak přesně máme pora–“

Položí si prst na rty a zavrtí hlavou. Zalétne očima nahoru.

Dojde mi, co myslí. Netušíme, do jaké míry nás bohové můžou sledovat. Jestli proti nim chceme kout pikle, musíme být obezřetnější.

„Mám s Chua-sia své plány,“ prohlásí. „Dám ti vědět, až v nich budeš hrát roli. Do té doby žádné bláhové nápady.“

Nelíbí se mi, jak to řekl, ale musím si vybrat, za co má smysl bojovat. Za všechno, co mě přiblíží změnám, které si přeju. „Hlavně jestli v těch plánech je zákaz obvazování nohou a konec nerovného příkonu jinových a jangových sedadel.“

„Máš to mít. Nejsem příznivcem neproduktivních praktik.“

Zamrkám. To je celé? Takhle snadné to je? Pár slov, a tisícům se změní život? Dokonce milionům?

Tak takové to je, když máte moc.

Ovšem ta moc je jeho, ne moje. Na což mi zřejmě nedá zapomenout. Jak mám tuhle situaci změnit?

Minimálně potřebuju informace i od někoho jiného než jen od něj.

„A mohlo by mi Veličenstvo vrátit můj náramek?“ zeptám se co nejnevtíravějším tónem. „Ráda bych mluvila s I-č’m.“

„Ne.“ Čchin Čeng vstane a upraví si plátové rukavice, zjevně už se chystá odejít. „Nesvěřím ti žádné zařízení schopné hromadně šířit informace.“

„Cože? Proč?“

„Ty víš proč.“ V očích mu zaplane připomínka naší hádky o pravdu.

Zpotí se mi dlaně. „Dobře, slibuju, že neřeknu nic,
co by si Veličenstvo nepřálo. Jenom si popovídám s I-č’m.“

„Čekáš, že se spolehnu na tvé slovo?“ Uchechtne se. „Navíc mi bylo řečeno, že tato pokročilá zařízení s sebou nesou závažná bezpečnostní rizika. Pokud se do nich někdo na dálku vloupe, mohou přenášet zvukové i vizuální informace záškodníkům. Proč by u sebe někdo něco takového nosil? Nechám ti přinést psací potřeby. Pokud si budeš přát někomu něco sdělit, můžeš to napsat na papír a já to zkontroluji a doručím.“

Tuhle možnost rozhodně použít nehodlám.

Nikde nevidím žádnou hůl, a tak se chytím stojanu kapačky a spustím nohy přes okraj postele. Najdu I-č’ho, i kdybych měla prolézt každou budovu na panství po čtyřech.

Čchin Čeng mě chytí za rameno a přitlačí zpátky. „Co si myslíš, že děláš?“

Potlačím reflex, a místo abych ho okřikla, ať na mě nesahá, udržím jazyk za zuby. To by na muže jako on neplatilo, když má moje slovo tak malou váhu. Odmítl by čistě ze schválnosti.

„Raději bych, aby se mě nikdo nedotýkal,“ řeknu klidně. Žádám, nepřikazuju.

Mírně se podivím, když ruku skutečně sundá. „Ve svém stavu nejsi schopna chůze. Nemluvě o tom, že se tu nemůžeš jen tak toulat, je to až příliš nebezpečné.“

„Potom mi Veličenstvo jistě vrátí duchozbroj, abych se měla čím chránit, že?“

„Ani to tvůj stav neumožňuje. Máš štěstí, žes neutrpěla trvalé poškození mozku přitom, jak ses přepínala. Silou čerpat čchi ve velkém množství a krátkém čase nesmírně zatěžuje meridiány. Několik týdnů musíš odpočívat, aby ses zotavila. Pro své vlastní dobro.“

Než se stačím zarazit, pohoršeně si odfrknu.

Nakloní hlavu ke straně. „Pokud budeš naschvál dělat potíže, budu tě muset chtě nechtě zase připoutat.“

S ním není rozumná řeč. Vstanu a chci se kolem něj prosmýknout, kousnu se do rtu, když položím zafačované nohy na zem. Zabolí mě palčivěji, jsou napuchlejší, než jak jsem zvyklá. Čchin Čeng mi zatlačí do ramene. Svalím se zpátky na postel, z plic mi vylétne vzduch. S rozpálenými tvářemi se zvednu na loktech, ale syknu, protože se mi při tom pohybu vytrhne z paže infuzní hadička.

„Nemusel jsem do toho ani dát velkou sílu.“ Spustí ruku. „Vojáci u dveří mají rozkaz držet tě v bezpečí. Moc rád bych viděl, jak by ses přes ně chtěla dostat. Skutečně bych si to vychutnal.“

Chviličku si představuju, že bych ho srazila na zem a uškrtila. Chce se mi křičet, chce se mi prát, ale prohrála bych a jen bych tím dokázala, že má pravdu.

„Tak chci vidět Tu-ku Čchie-luo.“ Zvednu z prostěradla infuzní jehlu, aby mi je nepotřísnila. „Jinovou pilotku Bílého tygra. Co s ní Veličenstvo udělalo, i s ostatními piloty, kteří přiletěli s námi?“

„Zapojil jsem je do práce na odklízení trosek starého paláce. Včetně těch dvou malých drzounů, kteří se nám opovážili postavit.“ Čchin Čeng zavrtí hlavou a otevře šuplík nočního stolku. „Ty dnešní děti. Není nad veřejně prospěšné práce, aby litovaly.“

V jistém smyslu je úleva, že nebudeme muset čelit dalším útokům kukel, když se teď Čchin Čeng tak agresivně chopil moci, ovšem nevýhoda je… že se Čchin Čeng tak agresivně chopil moci. Vyměnit jedno vězení za druhé je to poslední, co jsem chtěla.

Otevře plochý balíček, který vyndal ze šuplíku, a přitáhne si moji paži. Bráním se, dokud si nevšimnu, že drží tampon napuštěný alkoholem. Krouživým pohybem mi očistí kůži kolem ranky po jehle. Kovové čtverečky, z nichž se skládají rukavice jeho zbroje, jsou tak tenoučké, že mu obepínají ruce jako hadí kůže.

Odvrátím od jeho počínání pohled. „No, Čchie-luo mě klidně navštívit může, když je žena, ne?“

„Dejme tomu. Povolám ji.“

Z dalšího balíčku ze šuplíku vyndá novou jehlu. Jakmile mě zase vezme za ruku, ohebným vláknem duchokovu z rukavice mi pevně ovine loket jako škrtidlem. Soustředěně zamžourá a vbodne mi jehlu do žíly. Polknu námitky. Jestli mě doktor napojil na kapačku, zřejmě ji potřebuju. I-č’ se patrně musel podvolit a nechat mě zavřít do tohohle pokoje, ale nepřipustil by, aby mě zdrogovali něčím nebezpečným.

Čchin Čeng jehlu upevní náplastí a pak ji připojí k odkapávající hadičce infuze.

„Nějak podezřele ti to jde,“ podotknu a zachvěju se, když se mi chladná tekutina začne vlévat do krve.

„Matka potřebovala takovouto léčbu často. Toto zařízení se za těch dvě stě let příliš nezměnilo.“

Jeho matka prostitutka, pomyslím si mimoděk a hned mě to zamrzí. Ne kvůli němu, ale kvůli ní. Určitě by si zasloužila, aby se o ní vědělo víc, než jaké se věnovala profesi.

„Teď buď hodná. Mám mnoho práce.“ Čchin Čeng už se na mě ani nepodívá, zavlaje za ním plášť a je pryč.

Dívám se, jak se za ním zavírají dveře, a palcem hladím jehlu pod kůží. V pokoji zavládne hrobové ticho, zaznívá do něj jen tlukot mého srdce a sykot dechu.

Císařovna. Nóbl titul pro holku, co ani nemůže vycházet z pokoje, jak se jí zlíbí. Civím na svoje nohy, které mi bez mého vědomí operovali, a vidím před sebou dlouhou budoucnost, v níž Čchin Čeng rozhoduje o celém mém životě, jak ho zrovna napadne. To jsem si prošla tím vším, obětovala svoji rodinu, jen abych skončila takhle?

A můžu si za to sama. Když jsem osvobodila jeho moc, v tom zoufalství mě vůbec nenapadlo, jak může být nebezpečný. Skoro se sama sobě zasměju, když se mi vybaví pořekadlo „uhasit žízeň jedem“.

Sjedu si nehty po hrudi, až mi naskočí rudé pruhy. Co bych musela udělat, abych už nebyla ženou? Mám si uříznout prsa? Vyříznout lůno?

Rozhlédnu se po nějakém vhodném nástroji, ale ten, kdo pro mě pokoj uchystal, ho dobře uklidil. Nikde nic ostrého. I kdyby tu něco takového bylo a já se zohavila, změnilo by se tím něco?

Jsem uvězněná v tomhle světě, v téhle době, v tomhle pokoji, v tomhle těle. Nebere to konce. Nikdy to neskončí.

Kapitola 4

Stejné kecy, jiný chlap

„Vypadáš děsně.“

Vyhrabu se zpod přikrývek, protože do místnosti právě vpochodovala Čchie-luo.

„Nápodobně,“ zabručím a posunu se zády k čelu postele. Tmavé kruhy pod jejíma očima svědčí o tom, kolik čchi vypotřebovala během protiútoku.

Zbroj na sobě nemá, jen černou pilotní uniformu s bílými lemy.

Když si ke mně přenese křeslo od dveří, vejde za ní dovnitř voják a zavře za sebou.

„Hej, ty ne,“ zarazím ho napřaženou dlaní.

Jako by mě neslyšel, zaujme vojenský postoj s rukama sepnutýma za zády, ale aspoň sklopí hlavu.

„Rozkaz Jeho Veličenstva.“ Čchie-luo postaví křeslo k mojí posteli a posadí se. „O samotě s tebou nesmí zůstat nikdo, kdo by tě dokázal zabít. Musela jsem dokonce odložit zbroj.“

Útrobami se mi rozlije chladná hrůza. Nemůžu nic říct, aniž by se to Čchin Čeng dozvěděl. Nemůžu nikomu říct pravdu o našem světě, aniž bych za to zaplatila životem a pak mě pomluvili jako lhářku.

Čchie-luo zkříží nohy. „Takže… císařovna, hm?“

„Údajně,“ zabrblám.

„S odpuštěním si nebudu lámat hlavu s etiketou, dokud nebudeš oficiálně korunovaná. Potřebuju ze sebe vybít všechnu drzost, dokud smím.“

„Pro mě za mě. Jen mi řekni, co se tam venku děje. Tobě jediné věřím, že nebudeš nic lakovat narůžovo.“ Ostražitě přitom pokukuju po vojákovi, ale mám příliš mnoho otázek, než abych kvůli němu váhala.

Čchie-luo si opře loket o elegantně vyřezávanou opěrku a podrbe se na spánku. „No, ze začátku pochopitelně vládl chaos. Nikdo neměl potuchy, co se děje. Na sítích kolovaly všelijaké fámy. Lidi tvrdili, že všechny ty záběry Žlutého draka jsou falešné. Ale jakmile jsme Veličenstvu vysvětlili, co je livestream, vydalo několik prohlášení a tím se to uklidnilo. Je zpátky, znovu se ujímá trůnu a basta.“ Trhne sebou, jako by mluvila jazykem, kterému sama nerozumí. „Pořád tomu ještě nemůžu doopravdy uvěřit. Bohové nám seslali zázrak.“

Ha, to by Čchin Čeng zuřil, že by na jeho návratu měli mít bohové nějakou zásluhu.

„Co dál ještě za těch posledních pár dní udělal?“

„Většinu času mu noví mudrcové vykládají politická dramata uplynulých dvou set let. Vrátili jsme se ke starému systému, kde mají sloužit jako poradci vládnoucímu pilotovi. Zasedají teď ve zdejší hodovní síni.“

„Máme nové mudrce?“

„Jeho Veličenstvo svolalo, co zbylo z ústřední vlády, a museli si ze svého středu zvolit devět členů nové rady. Ti ostatní se tak nějak… dosadili na pozice těch, kteří se nedostavili. Protože ti jsou asi, však víš, mrtví.“

Zakloním hlavu, opřu si ji o čelo postele a zkoumám světlo, které se line zpoza dřevěné mřížky na stropě. „Našli jste v troskách někoho živého?“

Čchie-luo se uchechtne. „Rozdrtili jste s Jeho Veličenstvem palác až po bunkry. Taháme odtamtud jen sekanou.“

Pevně zavřu oči před smrští představ: úplatní hodnostáři, uštvaní vládní úředníci i nevinné služebnictvo, ti všichni spolu s mojí rodinou rozmačkaní pod ocelí, betonem, dřevem, sklem a prackami Žlutého draka. Kosti praští, lebky pukají, šaty nasakují krví. Pak Siou-jing a Ču Jüan-čang, umírající úplně stejně v Drakových spárech, pak Š’-min…

Zařízne se do mě ostrý nádech a chvějivě pak vyjde zase ven.

Rozdrceni zaživa. Taková příšerná smrt.

Po několika vteřinách silou oči otevřu. Co jsem udělala, to jsem udělala, rozhodla jsem se tak, jak mi na základě daných informací připadalo nejlepší. Vrátit se to nedá. Neschovám se před tím.

„Jejich rodiny by měly dostat odškodné,“ řeknu. Neodčiním to tím, ale aspoň něco. „A děti Siou-jing a Ču Jüan-čanga – můžeš zařídit, aby o ně bylo dobře postaráno?“

Teď s odstupem nemám to srdce Siou-jing nenávidět za to, že přijala tajný úkol mě a Š’-mina zabít. Skutečnou moc měli mudrcové a obě nás postavili před bezvýchodná rozhodnutí.

„Můžu podat Jeho Veličenstvu návrh,“ odvětí Čchie-luo. „Takhle se teď musí všechno dělat. O všem jsou
doklady, už žádné tajné dohody, žádné úplatky, žádný nepořádek v účtech. Úředníky čeká výslech, když si dají do nákladů třeba jen účet z restaurace. Na tom ovšem není nic špatného. Úředníci by neměli svou mocí zpohodlnět.“ V hlubokém zamyšlení zkříží paže. „Popravdě jsem s tebou vytáhla na Čchang-an, protože už jsem v tom byla stejně příliš namočená, ale docela jsem se bála, jak se to celé vyvine. Ale když teď vidím, jak má Jeho Veličenstvo všechno pevně v rukou, už se nebojím.“

„Ano, jestli něco umí, tak podřizovat ostatní své vůli.“ Zase střelím pohledem po vojákovi.

Čchie-luo dlouze vydechne a opře se v křesle. „Nebudu zastírat, žes zašla do krajnosti, ale myslím, že je to nakonec dobře. Když tolik těch úplatných starců z nejvyšších míst zahynulo, jsou mladí, co je nahradili, strachy bez sebe. Jeho Veličenstvo může zavést skutečné změny, dělat rozhodnutí, na jaká má kuráž jedině pilot. Může nás dovést k vítězství ve válce.“

V mém nitru se vzedme němý výkřik. Zatnu zuby, stáhnu hrdlo, sevřu přikrývku. „Copak můžeme ve válce pokračovat, když je pilotní systém tak pokřivený, zvlášť na úkor dívek?“

„To je další věc, kterou Jeho Veličenstvo už nařídilo zreformovat. Není zdaleka tak úzkoprsý jako ti dědulové, které jsi rozmáčkla. Jak to tak vypadá, historie se vždycky nevyvíjí k lepšímu, viď?“ Čchie-luo si zamne bradu. „Vsadím se, že bys ho dokázala přesvědčit, aby zavedl lepší zákony pro ženy. Větší ochrana v těhotenství a při rozvodu by byla skvělá.“

„Proč myslíš, že bych ho zrovna já dokázala k něčemu přemluvit? Nedovedu ho ani přimět, aby mě pustil z téhle místnosti!“

„Upřímně, opravdu ti teď hrozí značné nebezpečí. Všichni hodnostáři Jeho Veličenstvu vykládají, jak se za císařovnu nehodíš a že by tě měl radši popravit. Tvrdí mu, že jsi přeháněla, když jsi mu po probuzení líčila, jaké je to v Chua-sia hrozné, uvedla jsi ho v omyl a tím ho donutila zničit Palác mudrců. Prý jsi ‚poskvrnila jeho velebné ruce nesmyslným krveprolitím‘.“

„Kdyby s čímkoli, co jsem udělala, nesouhlasil, nedokázala bych to,“ prohlásím s kyselou pachutí v puse. „To mi věř.“

„Přesně to Jeho Veličenstvo hodnostářům řeklo! Ale chápej, o pravdu tady nejde. Potíž je v těch jeho plánech, že Chua-sia drasticky zreformuje. Z toho mají všichni podělané dvorské roucho. Mám dojem, že když Jeho Veličenstvo zmínilo něco o omezení vlastnických práv, jeden omdlel. Nechtějí, aby dělal až tak radikální změny, a takhle proti tomu bojují. Legendárního císaře Čchina zpochybňovat nemůžou, zato informace, které dostal, když se probudil v úplně jiné době, ano. Představujou si to tak, že kdyby Jeho Veličenstvo chtělo couvnout, může si zachovat tvář a prohlásit, že jsi ho obelhala.“

„A… udělá to?“ Náhle si ostře uvědomím vojákovu přítomnost a že může Čchin Čengovi zopakovat každé naše slovo, ale musím to vědět.

„Ale kdepak, to vůbec,“ odpoví Čchie-luo bez váhání. „Jeho Veličenstvo jen o to zarputileji trvá na tom, že z tebe udělá svou císařovnu. Jako bys představovala symbolické měřítko toho, nakolik se o jeho úsudku smí pochybovat. Kdyby hodnostářům ustoupil a popravil tě, pořád by to na něj vytahovali. Kdykoli by se jim nelíbilo nějaké jeho rozhodnutí, mohli by říct: ‚Má Veličenstvo určitě o situaci správné informace? Nevzpomíná si snad, jak ho tenkrát ta neblahá ženština málem lstí přiměla, aby zakázalo soukromé vlastnictví?‘“

„Vždyť ani nevím, co to znamená!“

„Myslím, že nikdo už nebude smět mít žádný majetek,“ odvětí Čchie-luo nepříliš jistě a svraští čelo. „Podstatné je, že se opravdu nějaký čas musíš držet zpátky. Nedávat hodnostářům žádné další záminky, aby tě líčili jako lstivou potvoru.“

Odfrknu si. „Stejně s tím nepřestanou.“

„Ale musíš se aspoň snažit! V podstatě sis osedlala divoké, rozzuřené zvíře. Nemůžeš z něj sesednout, aniž by sis zlámala všechny kosti v těle, a tak se musíš ze všech sil snažit udržet na hřbetě. Koukni.“ Vytáhne z pilotního pláště příruční zařízení. Ujistí vojáka, že mi nedovolí na displej sáhnout, a ukáže mi fotku.

Zhoupne se mi žaludek. Na snímku Čchin Čeng vystupuje ze Žlutého draka a v náručí nese mé bezvědomé tělo. Děsivě se to podobá tomu, jak jsem z Devítiocasé lišky vynesla Jang Kuangovu mrtvolu. Jako by tenhle jeden obrázek zmařil všechno, za co jsem se rvala, bolest, kterou jsem přestála, i moc, již jsem zdánlivě uchvátila.

„Něco takového tě zachrání,“ dolehne ke mně hlas Čchie-luo přes duté zvonění v uších. Na důraz přístrojem zatřese. „Musíš se chovat, jako by tě Jeho Veličenstvo, ehm, zklidnilo.“

„Přesně o to samé se snažili se mnou a Š’-minem! Stejné kecy, jiný chlap! A nikdo jim to nespolkl!“

„Mimochodem, Tengriho je mi líto,“ zamumlá Čchie-luo.

„Tengriho?“

Není to fér.

Čchie-luo se odtáhne a zamrká.