UNSOULED

Text copyright © 2013 by Neal Shusterman

Published by arrangement with Simon & Schuster Books
For Young Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s

Publishing Division

All rights reserved.  No part of this book may be reproduced or

transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system, without permission in writing
from the Publisher.

Translation © Petr Kotrle, 2025

Cover illustration © Martina Fischmeister, 2025

ISBN 978-80-284-0809-1

Janovi, Erikovi & Robbie, Keithovi & Therese, Chrisovi,

Patricii, Marcie, Andree, Markovi a všem přátelům,

kteří tam byli, když jsem je nejvíc potřeboval

Ediční poznámka

Citáty z dramat Bouře a Othello Williama Shakespeara jsou použity v překladu Josefa Václava Sládka.

Poděkování

Stejně jako Camusi Comprixovi, této knize a všem knihám a příběhům ze světa Rozpojených dodává život mnoho lidí. Na prvním místě bych chtěl poděkovat svému redaktorovi Davidu Galeovi, pomocnému redaktorovi Navahu Wolfeovi a nakladateli Justinu Chandaovi za podporu a za to, že mi nadále umožňují udělat z pokračování trilogii a nyní čtyřdílnou „dystologii“. Velké díky všem ze Simon & Schuster včetně Jona Andersona, Anne Zafianové, Paula Crichtona, Lydie Finnové, Michelle Fadlallaové, Vanessy Carsonové, Katriny Grooverové a Chavy Wolinové. Poděkování si zaslouží také Chloë Fogliaová za návrh krásně mrazivé obálky.

Chtěl bych poděkovat všem, kteří mě v tomto velice rušném roce podporovali – zejména svým dětem Brendanovi, Jarrodovi, Joelle a Erin; jejich mámě Elaine Jonesové; mé „velké sestře“ Patricii McFallové; asistentce Marcii Blancové a dobré přítelkyni Christině „Nataše“ Goethalsové.

Díky báječným lidem, kteří se starají o to, aby moje kariéra zůstala na správné cestě: literární agentce Andree Brownové, agentům pro zábavní průmysl Steveu Fisherovi a Debbie Deuble-Hillové, manažeru Trevoru Engelsonovi a právníkům Shepu Rosenmanovi a Leeovi Rosenbaumovi.

Jsem velkým dlužníkem Marca Benardouta, Catherine Kimmelové, Juliana Stonea, Charlotte Stoutové a Fabera Dewara, jejichž neúnavné úsilí a víra v Rozpojené vedly k filmové smlouvě na celou knižní sérii – což by se nepodařilo bez Roberta Kulzera a Margo Klewansové z Constantin Films a jejich nadšení pro tyto knihy.

Díky Michelle Knowldenové za spolupráci na „Unstrung“ a dalších povídkách ze světa Rozpojených, Matthewu Dierkerovi a Wendy Doyleové za práci na mých webových stránkách a Symone Powellové, Tyleru Holtzmanovi, Annie Wilsonové, Meaře McNittové, Matthewu Setzekornovi a Natalii Sommorsové, kteří začali jako fanoušci a teď pomáhají tomu, aby byl svět Rozpojených a jeho postavy na Facebooku a Twitteru.

Cпасибо Ludovice Fjortendeové a Michelle a Artiemu Shaykevichovým za překlad ruských výrazů a Stephanii Sandře Brownové za znalost portugalštiny.

A v neposlední řadě patří můj vděk všem učitelům a knihovníkům, kteří tyto knihy přinášejí dětem i dospělým, a také čtenářům a fanouškům. Vaše nadšené doporučování je strašně důležité!

První část

Nelétaví

„Tato nová technologie nás jistě spíš osvobodí než zotročí,
neboť já pevně věřím, že lidský soucit zvítězí nad lidskou
hamižností. Proto tímto zakládám Proaktivní občany,
aby jako spolehlivý hlídací pes bděli nad etickým využíváním neurotransplantací. Věřím, že případy zneužití budou spíš
výjimkou než pravidlem.“

Janson Rheinschild

„Stávám se smrtí, ničitelem světů.“

J. Robert Oppenheimer

Rheinschildové

„Podepsali to. Vnitrozemská válka skončila.“

Janson Rheinschild zavře hlavní dveře, odhodí kabát na pohovku a padne do křesla, jako by se všechny jeho klouby vnitřně rozložily. Jako by byl rozpojený skrz naskrz.

„To nemyslíš vážně,“ promluví Sonia. „Tu odpornou Dohodu o rozpojování přece nemůže podepsat nikdo, kdo má zdravý rozum.“

Podívá se na ni se zatrpklostí, která není určena jí, ale v tuto chvíli ji nikam jinam nasměrovat nemůže. „Kdo projevil v uplynulých devíti letech zdravý rozum?“ zeptá se jí.

Sonia si k němu sedne co nejblíž na boční opěrku pohovky a vezme ho za ruku. Janson ji uchopí s jistým zoufalstvím, jako by její ruka byla to jediné, co ho drží nad propastí.

„Nový předseda Proaktivních občanů, ten narcistický podrazák Dandrich, mi zavolal, než vydali oficiální prohlášení, a oznámil mi, že dohoda je podepsaná. Prý bych to ,z úcty‘ měl vědět jako první. Ale ty víš stejně jako já, že to udělal proto, aby si mě škodolibě vychutnal.“

„Nemá smysl se mučit, Jansone. Tvoje vina to není a nemůžeš s tím nic dělat.“

Odtáhne ruku a probodne ji pohledem. „Máš pravdu – moje vina to není. Je to naše vina. Udělali jsme to spolu, Sonio.“

Sonia zareaguje, jako kdyby jí dal facku. Nejenom že se odvrátí, ale vstane, vzdálí se od něho a začne chodit po místnosti. To je dobře, pomyslí si Janson. Jenom ať cítí něco málo z toho, co prožívám já.

„Já jsem nic špatného neudělala,“ ohradí se, „a ty taky ne!“

„My jsme to umožnili! Rozpojování vychází z naší technologie! Z našeho výzkumu!“

„Který nám ukradli!“

Janson vstane z křesla, už nevydrží sedět ani okamžik. Sedět je jako smířit se s výsledkem. Je to jako přiznat nezdar. Ještě chvíli a ztratí se v tom křesle s drinkem v ruce. Bude jím točit, aby slyšel cinkání ledu, a cítit, jak ho alkohol otupuje k povolnosti. Ne, on není takový. Nikdy takový nebude.

Na ulici je slyšet nějaký křik. Vyhlédne z okna v obýváku a uvidí nějaké místní děti, které se k sobě chovají neurvale. Ve zprávách jim teď říkají „zdivočelí“. Zdivočelí puberťáci. „Se zdivočelými puberťáky, které tato válka stvořila, se musí něco udělat,“ mečí politici z ohrad svých zákonodárných lavic. A co čekali, když se finance na vzdělání přesměrovaly na válku? Jak mohli nevědět, že se systém veřejného vzdělávání zhroutí? Když tyto děti nemají školy, nemají práci a jediné, čeho mají dost, je čas, co čekali, že budou dělat jiného než problémy?

Dav na ulici – on to vlastně v počtu čtyř nebo pěti není dav – projde kolem bez incidentu. Nikdy neměli problémy, přestože jejich dům je na ulici jediný bez mříží v oknech a železné bezpečnostní brány. Naproti tomu několik bezpečnostních dveří na ulici už vandalové poničili. Těmto dětem sice po uzavření škol chybí vzdělání, ale hloupé nejsou. Všude kolem sebe vidí nedůvěru a o to víc ze sebe chtějí dostat svůj hněv. „Jak se opovažuješ mi nevěřit?“ říká jejich násilnost. „Vždyť mě neznáš.“ Jenže vystrašení lidé jsou tak zavrtaní do svých bezpečnostních opatření, že to neslyší.

Sonia k němu přistoupí zezadu a obejme ho. Chtěl by její útěchu přijmout, ale nemůže si to dovolit. Nemůže se nechat utěšit ani najít klid, dokud tuto strašlivou křivdu neodčiní.

„Třeba to bude jako se studenou válkou,“ nadhodí Sonia.

„Jak to myslíš?“

„Mají tu novou zbraň,“ řekne, „rozpojování. Třeba bude stačit jenom jako hrozba. Třeba to ve skutečnosti nikdy nepoužijí.“

„Studená válka předpokládá rovnováhu sil. Co budou mít tyhle děti, jestli je úřady začnou rozpojovat?“

Sonia konečně pochopí a povzdechne si. „Absolutně žádnou šanci.“

Janson konečně najde aspoň malou útěchu v tom, že to Sonia chápe. Že není jediný, kdo vidí temné hlubiny, do nichž tento nový zákon může vést.

„Ještě se to nestalo,“ připomene mu. „Ještě žádného zdivočelého nerozpojili.“

„Ne,“ řekne Janson. „Protože zákon nabývá účinnosti o půlnoci.“

A tak se rozhodnou strávit zbytek večera společně, zůstávají si nablízku, jako by to byla poslední noc civilizace. Protože v jistém velice opravdovém smyslu je.

1 ⋅ Connor

Začne to sražením zvířete na cestě – něčím tak nahodilým a absurdním, že je až s podivem, k jakým důsledkům to může vést.

Connor měl sjet z dálnice a vyspat se – obzvlášť když je noc tak větrná. Ráno by měl určitě za volantem lepší reflexy, jenže palčivá potřeba dostat se s Levem do Ohia ho každým dnem stresuje víc a víc.

Ještě jeden výjezd z dálnice, řekne si, a i když si původně předsevzal, že zastaví, jakmile přejedou do Kansasu, příslušnou ceduli minuli už před půl hodinou. Lev, jehož argumenty na Connora obvykle platí, mu dnes nepomůže, protože je zapadlý do sedadla spolujezdce a tvrdě spí.

Je půl jedné, když do světla Connorových reflektorů skočí ten nešťastný tvor. Connor jej stačí jen krátce, nezřetelně zaregistrovat a strhne volant v zoufalém pokusu vyhnout se srážce.

To přece nemůže být to, co si myslím…

I když se vyhýbá širokým obloukem, ten pitomý tvor se znovu vrhne do dráhy auta, jako by chtěl zemřít.

V dalším okamžiku do něho „vypůjčený“ Dodge Charger narazí. Tvor se překulí přes kapotu jako balvan a roztříští přední okno na milion úlomků bezpečnostního skla. Tělo se zaklíní do rámu čelního skla, se zkrouceným stěračem zaraženým do tenkého krku. Connor ztratí kontrolu nad volantem, auto sjede z asfaltu a začne si razit cestu křovinami u cesty.

Connor reflexivně vykřikne a zanadává, když se mu zvíře, které se stále drží při životě, začne svými pařáty sápat po hrudi a drásat na něm látku i kůži, dokud se Connor nevzpamatuje natolik, že dupne na brzdu. Ohavná obluda se z čelního skla uvolní a odletí dopředu jako vystřelená z děla. Auto se nakloní jako potápějící se loď, v příkopu se prudce zastaví a airbagy konečně vystřelí jako vadný padák, který se otevře až při dopadu.

Ticho, jež následuje, by působilo jako ticho vzduchoprázdného kosmického prostoru, nebýt neosobního skučení větru.

Lev, který se v okamžiku nárazu probudil, neříká nic. Jenom lapá po dechu, který z něho vyrazil airbag. Connor zjistil, že Lev je spíš myš než někdo, kdo začne řvát. Panika ho paralyzuje.

Connor, který se dál snaží zpracovat předchozích deset sekund svého života, si zkontroluje zranění na hrudi. Pod rozervanou košilí se mu přes kůži táhne diagonální šrám dlouhý nějakých patnáct centimetrů. Kupodivu pocítí úlevu. Není to nic, co by ho ohrožovalo na životě, a povrchová zranění se dají ošetřit. Jak říkávala Risa, když vedla ošetřovnu na hřbitově letadel: „Stehy jsou to nejmenší zlo.“ Tahle rána jich bude potřebovat zhruba tucet. Největší problém bude v tom, kde může uprchlý zběh považovaný za mrtvého získat lékařské ošetření.

Connor i Lev vylezou z auta a vyhrabou se z příkopu nahoru, aby si sražené zvíře prohlédli. Connorovy nohy jsou slabé a vratké, ale on si to nechce přiznat, a tak dojde k závěru, že je jenom roztřesený z přívalu adrenalinu. Podívá se na svou ruku – tu s vytetovaným žralokem – a zatne ji v pěst, přelije brutální sílu té ukradené paže do zbytku svého těla.

„To je pštros?“ zeptá se Lev, když se podívají na obrovského mrtvého ptáka na zemi.

„Ne,“ utrhne se na něho Connor, „asi Pták Uličník.“ Ve skutečnosti to byla první iracionální myšlenka, která Connorovi probleskla hlavou ve chvíli, kdy se obří pták zjevil ve světle reflektorů. Pštros, ještě před chvilkou dostatečně živý, aby Connorovi rozdrápal hruď, je teď úplně tuhý. Potrhaný krk je zkroucený pod nepřirozeným úhlem a skelné oči na ně hledí s intenzitou zombie.

„To byl ptačí útok,“ řekne Lev. Je to konstatování pozorovatele, jako by už vůbec nebyl vyvedený z míry. Možná proto, že neřídil, nebo možná proto, že viděl mnohem horší věci než raptora sraženého autem. Connor mu ten klid v krizi závidí.

„Co sakra dělá pštros na dálnici?“ podiví se Connor. Odpověď mu dá zachřestění plotu v nenadálém nárazu větru. Reflektory projíždějícího auta ozáří silnou dubovou větev shozenou vichřicí. Byla dost těžká, aby poničila kus pletiva. Za plotem se pohybují dlouhokrké siluety. Několik pštrosů se již škvírou dostalo ven a míří k silnici. Snad budou mít víc štěstí než jejich kolega.

Connor slyšel, že se stoupající cenou jiných druhů masa se pštrosí farmy rozmáhají, ale opravdového pštrosa ještě nikdy neviděl. Uvažuje, jestli ptákova smrt mohla být sebevražda. Raději se nechat srazit autem než napíchnout na rožeň.

„Víš, že to bývali dinosauři?“ promluví Lev.

Connor se zhluboka nadechne a teprve teď si uvědomí, jak dýchal mělce – částečně vinou bolesti a částečně šokem z toho všeho. Ukáže Levovi svou ránu. „Za mě pořád jsou. Ta potvora mě chtěla rozpojit.“

Lev se vesele zašklebí. „Jsi v pohodě?“

„Bude to dobrý.“ Connor si sundá větrovku a Lev mu pomůže pevně ji uvázat přes záda a hruď jako provizorní škrtidlo.

Ohlédnou se po autu, které by snad ani nemohlo být víc na odpis, kdyby se místo nelétavého ptáka srazilo s náklaďákem.

„Stejně ses toho auta chtěl v nejbližších dnech zbavit, ne?“ zeptá se Lev.

„To sice jo, ale takhle jsem si to nepředstavoval.“

Laskavá servírka, která jim své auto přenechala, slíbila, že jeho ztrátu nahlásí až za několik dní. Connor může jenom doufat, že jí to pojišťovna dobře zaplatí.

Po dálnici projede několik dalších aut. Vrak je od cesty dostatečně daleko, aby si ho nevšiml někdo, kdo se po takových věcech nedívá. Jenže někteří lidé jsou placení, aby se dívali.

Jedno auto projede kolem, po sto metrech zpomalí a přejede přes nezpevněný dělicí pruh do protisměru. Ve chvíli, kdy se otáčí, ukážou reflektory jiného auta jeho černo-bílé zbarvení. Je to auto dálniční patroly. Možná je policista zahlédl, nebo si možná všiml jenom pštrosů, ale ať tak či tak, jejich možnosti se rázem zredukovaly.

„Zdrhej!“ vyhrkne Connor.

„Uvidí nás!“

„Dokud si na nás neposvítí baterkou, tak ne. Zdrhej!“

Policejní auto zastaví na krajnici a Lev se přestane dohadovat. Otočí se, aby se rozběhl, ale Connor ho chytí za ruku. „Ne, tudy.“

„K těm pštrosům?“

„Důvěřuj mi!“

Baterka se rozsvítí, ale zaměří se na jednoho z ptáků, kteří se blíží k silnici, ne na ně. Connor a Lev doběhnou k díře v plotu. Ptáci se kolem nich rozprchnou a vytvoří další pohyblivé cíle pro policistovu svítilnu.

„Za plot?“ zašeptá Lev. „Zbláznil ses?“

„Jestli poběžíme kolem plotu, chytnou nás. Musíme zmizet. A to se nám podaří jedině takhle.“

Connor se prodere přes rozbitý plot, doprovázený Levem, a jako už mnohokrát v životě si uvědomí, že prchá naslepo do tmy.

NÁSLEDUJÍCÍ TEXT JE PLACENÁ POLITICKÁ REKLAMA

„Vloni mě po pětatřiceti letech společného života připravil o manžela lupič. Jednoduše vlezl oknem. Manžela, který se mu postavil na odpor, prostě zastřelil. Vím, že mi manžela nic vrátit nemůže, ale teď se hlasuje o návrhu zákona, který může zločince konečně donutit, aby za své zločiny doopravdy zaplatili, tělo za tělo.

Legalizací rozpojování zločinců nejenom snížíme přeplněnost věznic, ale můžeme zajistit tkáně pro transplantaci, které zachrání životy. Zákon o tělesné spravedlnosti navíc umožní, aby určitý podíl ze všech výnosů prodeje orgánů putoval přímo k obětem násilných trestných činů a jejich rodinám.

Hlasujte pro návrh 73. Spojenými silami za rozpojení zločinců.“

–Sponzorováno Národním spojenectvím za tělesnou spravedlnost

Na pštrosí farmě zůstat nemůžou. V usedlosti se svítí, majitel s největší pravděpodobností už ví, že na dálnici je problém, a lokalita se zanedlouho bude hemžit dělníky z farmy a policisty, kteří se budou snažit ptáky nahnat zpátky.

Po nezpevněné cestě dorazí necelý kilometr od farmy k opuštěnému obytnému přívěsu. Uvnitř je postel s matrací, ale je tak prolezlá plísní, že se oba rozhodnou raději spát na podlaze.

Navzdory všemu, co se stalo, usne Connor během chvilky. Zdají se mu nezřetelné sny o Rise, kterou neviděl tolik měsíců a možná ji neuvidí už nikdy, a taky o bitvě na hřbitově letadel. Connor ve snech zkouší desítky různých taktik, aby ochránil stovky dětí, které má v péči před Úřadem pro nezletilé. Ale nic nefunguje. Výsledek je pokaždé stejný – všechny děti jsou buď zabité, nebo zavřené v transportních náklaďácích mířících do sklizňových táborů. Dokonce i Connorovy sny jsou marné.

Když se probudí, je ráno. Lev v karavanu není a Connora bolí s každým nádechem hruď. Uvolní zaškrcení. Rána přestala krvácet, ale je nehezky zarudlá a pořád velice živá. Vrátí škrtidlo na místo, dokud nenajde něco jiného, čím by ji překryl, než svou starou zakrvácenou větrovku.

Leva najde venku, jak si obhlíží okolí. A je co obhlížet. To, co v noci vypadalo jenom jako osamělý obytný přívěs, je ve skutečnosti centrální sídlo celého zchátralého areálu. Přívěs obklopuje sbírka velkých, neužitečných předmětů. Rezavá auta, kuchyňské spotřebiče, dokonce školní autobus, který je tak starý, že se z jeho původní barvy nic nedochovalo a jediné okno není neporušené.

„Člověk musí přemýšlet, kdo tady asi žil,“ promluví Lev.

Když se Connor po tom vyloženém smetišti rozhlédne, zjistí, že mu připadá znepokojivě povědomé. „Víc než rok jsem žil na letadlovém vrakovišti,“ připomene Levovi. „Každý má nějaké problémy.“

„Na hřbitově, ne vrakovišti,“ opraví ho Lev.

„To je rozdíl?“

„V jednom případě je to šlechetný konec. Ve druhém… prostě odpad.“

Connor sklopí zrak a kopne do rezavé plechovky. „Na našem konci na Hřbitově nebylo šlechetného vůbec nic.“

„Vzdej to,“ řekne Lev. „Tvoje sebelítost stárne.“

Jenže to není sebelítost – a Lev by to měl vědět. Jde o děti, které ztratili. Z víc než sedmi set, které byly v Connorově péči, jich přes třicet zemřelo a přibližně čtyři stovky odvezli do sklizňových táborů k rozpojení. Možná se tomu nedalo zabránit – ale došlo k tomu během Connorovy služby. Musí se s tou tíhou vypořádat.

Connor se dlouze podívá na Leva, kterému v tu chvíli stačí prohlížet si cadillac bez kol, kapoty a střechy, prorostlý plevelem skrz naskrz, takže vypadá spíš jako květník. „Má to v sobě určitou krásu, co říkáš?“ zeptá se Lev. „Jako když se potopené lodi nakonec stanou součástí korálových útesů.“

„Jak můžeš být sakra tak veselý?“

Lev odpoví pohozením přerostlou blond kšticí a úšklebkem, který je záměrně rozjařený. „Možná proto, že jsme živí a volní,“ řekne. „Možná proto, že jsem tě levou rukou zachránil před orgánovým pirátem.“

Connor se neudrží a ušklíbne se taky. „Nech toho, tvoje samochvála začíná smrdět.“

Nedokáže mít Levovi za zlé, že je optimisticky naladěný. Jeho mise uspěla s vyznamenáním. Nakráčel přímo do epicentra beznadějné bitvy a nejenom že z ní našel cestu ven, ale zachránil Connora před Nelsonem, zostuzeným nevraživým nezleťákem, který ho chtěl rozprodat na černém trhu.

„Po tom, co jsi udělal, bude chtít Nelson tvou hlavu na kůlu,“ řekne Levovi Connor.

„A určitě i další partie. Ale nejdřív mě bude muset najít.“

Teprve teď se Levův optimismus začíná přenášet i na Connora. Ano, jejich situace je zoufalá, ale může být i zoufalejší. Být živý a volný něco znamená a skutečnost, že mají cíl – takový, který jim může poskytnout několik klíčových odpovědí –, vnáší do té směsi slušnou dávku naděje.

Connor pohne ramenem a podráždí si tím ránu na prsou – připomene mu to, že s ní bude muset něco udělat, a spíš dřív než později. Je to komplikace, která se jim nehodí. Žádná klinika nebo pohotovost to neudělá bez vyptávání. Ví, že pokud by se mu podařilo udržet ránu čistou a obvázanou, dokud nedojedou do Ohia, Sonia mu potřebnou péči zajistí.

Tedy, jestli je pořád v tom starožitnictví.

Tedy, jestli je vůbec naživu.

„Podle poslední cedule, kterou jsme minuli těsně předtím, než jsme sejmuli toho ptáka, je někde před námi město,“ oznámí Levovi Connor. „Půjdu sehnat auto a vrátím se pro tebe.“

„Ne,“ namítne Lev. „Jel jsem přes celou zemi, abych tě našel – nehodlám tě pustit z očí.“

„Jsi horší než nezleťák.“

„Dvoje oči jsou lepší než jedny,“ poznamená Lev.

„Jenže jestli chytí jednoho, druhý má šanci dostat se do Ohia. Když budeme spolu, riskujeme tím, že nás chytí oba.“

Lev otevře ústa, aby něco řekl, ale zase je zavře. Connorova logika je nenapadnutelná.

„Mně se to ani trochu nelíbí,“ postěžuje si Lev.

„Mně taky ne, ale je to nejlepší možnost, jakou máme.“

„A co mám zatím dělat, když budeš pryč?“

Connor mu věnuje jízlivý úsměv. „Udělej se součástí útesu.“

Je to daleká cesta – obzvlášť pro někoho, kdo trpí bolestmi. Connorovi se před odchodem podařilo v přívěsu najít nějaké „čisté“ ložní prádlo a tajnou zásobu levné whisky, dokonalé k vyčištění rány. Bolí to, ale jak říkají všichni sportovní trenéři na světě: „Bolest je slabost opouštějící tělo.“ Connor trenéry odjakživa nenáviděl. Jakmile pálení přestalo, udělal si pevnější obvaz, který má teď pod vybledlou flanelovou košilí, jež patřila poslednímu obyvateli přívěsu. Do tak horkého počasí je moc teplá, ale nic lepšího nesehnal.

Horkem se potí a rána ho bolí. Connor počítá kroky po nezpevněné cestě, dokud se z ní nestane asfaltová. Zatím kolem něj neprojelo žádné auto, ale to je jedině dobře. Čím míň očí ho vidí, tím líp. Samota znamená bezpečí.

Connor zároveň neví, co může v tomhle městečku čekat. Pokud jde o velká města a předměstí, zjistil, že jsou většinou do značné míry stejná – mění se jenom geografie. Ale venkovské oblasti se liší hodně. Některá malá města jsou místy, odkud by chtěl člověk odejít a jednou se vrátit: vřelé a přívětivé komunity, z nichž dýchá americká atmosféra, stejně jako dešťové pralesy vydechují kyslík. A potom jsou města jako Heartsdale v Kansasu.

Místo, kam přišla zábava umřít.

Connorovi je jasné, že Heartsdale se potýká s ekonomickou krizí, což není až tak neobvyklé. Aby dnes město vypustilo duši, úplně stačí, když hlavní továrna zavře brány nebo zvedne sukně a odtančí mezinárodním valčíkem za levnější pracovní silou. Ale Heartsdale neprochází jenom krizí – je ošklivé ve své podstatě a na více úrovních.

Hlavní ulice je plná nízkých domů s monotónními průčelími v odstínech béžové. Connor sice minul mnoho zemědělských usedlostí, v červnovém slunci zelených a na pohled prosperujících, ale v centru města nejsou žádné stromy, žádná zeleň kromě býlí vyrůstajícího z prasklin v asfaltu. Na pohled nepřívětivý kostel je postavený z nejobyčejnějších cihel barvy hořčice. Program kázání na tabuli hlásá: kdo odč ní tv je hří hy? v p tek b ngo.

Nejhezčí budovou ve městě je nový třípodlažní parkovací dům, ale je zavřený. Connor zjistí, že důvodem je volný pozemek vedle něj. Podle billboardu tam mají vyrůst moderní kancelářské budovy, které možná budou potřebovat tři patra parkovacích míst, ale zanedbaný stav pozemku prozrazuje, že kancelářský komplex se plánuje možná už deset let a nejspíš nikdy nebude postaven.

Není to vyloženě město duchů – Connor vidí poměrně dost lidí, kteří se věnují svým dopoledním činnostem, ale má nutkání se jich zeptat: „Proč se snažit? O co vám jde?“ U podobných měst je problém v tom, že každému, kdo má alespoň nejzákladnější pud sebezáchovy, se už dávno podařilo dostat se pryč – možná si pro život našel jedno z těch ostatních malých měst. Takové, které má srdce, jež Heartsdale navzdory názvu chybí. Zůstávají duše, které se tak nějak přilepily ke dnu pánve.

Connor dojde k supermarketu. Je to Publix. Asfaltové parkoviště se tetelí vlnami horka. Jestli chce ukrást nějaké auto, má z čeho vybírat, jenže všechna jsou venku, takže se to neobejde bez rizika odhalení. Navíc doufal, že najde spíš dlouhodobé parkoviště, kde by třeba ukradené auto den nebo déle nikdo nepostrádal. I kdyby se mu podařilo z tohoto parkoviště něčím ujet, do hodiny bude nahlášené jako kradené. Jenže komu chce něco nalhávat? Dlouhodobé parkoviště předpokládá, že majitelé zaparkovaných vozidel měli kam odjet. Vypadá to, že obyvatelé Heartsdale nejezdí nikam.

Hlad ho ale přitáhne k supermarketu a on si uvědomí, že půl dne nic nejedl. Když má v kapse něco přes dvacet dolarů, asi není nic špatného koupit si něco k jídlu. V supermarketu se dá zůstat pět minut anonymní.

Když se automatické dveře otevřou, zasáhne ho vlna chladného vzduchu, která je v prvním okamžiku osvěžující, ale pak  ho zpocené oblečení začne na těle studit. Obchod je jasně osvětlený a plný lidí, kteří se pomalu pohybují uličkami. Možná jsou tady nejenom kvůli nakupování, ale taky proto, aby unikli před horkem.

Connor vezme sobě a Levovi hotové sendviče a plechovky limonády a zamíří k automatické pokladně, ale zjistí, že je zavřená. Dnes se lidskému kontaktu nevyhne. Vybere si pokladního, který vypadá lhostejně a nevšímavě. Mohl by být o rok nebo dva starší než on. Vychrtlý, neupravené černé vlasy a řídký knírek, který prostě nefunguje. Bere Connorovy věci a protahuje je skenerem.

„Bude to všechno?“ zeptá se pokladní nepřítomně.

„Jo.“

„Bylo všechno v pořádku?“

„Jo, žádný problém.“

Mladík na Connora krátce pohlédne. Vypadá to, že se mu dívá do očí trochu déle, než je obvyklé, ale třeba dostal pokyny, že má kromě standardních mechanických otázek navazovat se zákazníky oční kontakt.

„Potřebuješ s tím pomoct?“

„Myslím, že to zvládnu.“

„V pohodě, kámo. Hlavně zachovat chladnou hlavu. Venku je hroznej hic.“

Connor opustí obchod bez dalšího incidentu. Je znovu venku v horku, v polovině cesty přes parkoviště, když uslyší:

„Hej, počkej!“

Connor se napruží a ze zvyku zatne pravou ruku v pěst. Ale když se otočí, uvidí, že je to ten pokladní. Běží za ním a mává peněženkou.

„Hej, kámo – to jsi zapomněl na kase.“

„Promiň,“ řekne mu Connor, „ale to není moje.“

Pokladní peněženku otevře a podívá se na řidičák. „Určitě ne? Protože –“

Útok přijde tak nenadále, že Connora zastihne nepřipraveného. Nemá šanci se úderu bránit – a úder je vedený nízko. Kopnutí mezi nohy, které znamená šok a následně výbuch nesnesitelné bolesti. Connor se po útočníkovi ožene a Rolandova paže ho nezklame. Zasadí pokladnímu prudkou ránu do spodní čelisti a pak švihne přirozenou rukou, jenže v tu chvíli je už bolest natolik trýznivá, že úder nemá žádnou sílu. Útočník se najednou dostane za něho a nasadí mu škrticí chvat. Ale Connor bojuje dál. Je větší a silnější než tenhle mladík, jenže pokladní ví, co dělá, a Connorův reakční čas je zpomalený. Škrticí chvat Connorovi zablokuje dýchací trubici a stlačí krční tepnu. Před očima se mu zatmí a on ví, že ztratí vědomí. Má to jedinou příjemnou stránku: být v bezvědomí znamená, že necítí agónii ve svém rozkroku.

VEŘEJNÉ OZNÁMENÍ

„Dřív jsem si z tleskačů dělal legraci, dokud si tři nesmyslně nevybrali za cíl mou školu a neodpálili se v zaplněné chodbě. Koho by napadlo, že tak prostý úkon jako dát ruce k sobě může způsobit tolik utrpení? Toho dne jsem ztratil mnoho přátel.

Jestli si myslíte, že se tleskači nedají zastavit, mýlíte se. Můžete nahlásit podezřelé nezletilce ve svém okolí, neboť je zdokumentováno, že většina tleskačů je mladších dvaceti let. Všímejte si lidí, kteří chodí příliš teple oblečeni vzhledem k počasí, protože tleskači se často vycpávají, aby se neodpálili náhodně. Taky si dávejte pozor na osoby, které při chůzi projevují přehnanou opatrnost, jako by každý krok mohl být jejich poslední. A nezapomeňte lobbovat za zákaz potlesku při veřejných akcích ve vaší komunitě. Společně můžeme s tleskači jednou provždy skoncovat. Naše ruce proti jejich!

–Sponzorováno organizací Ruce od sebe za mír

Connor se probere náhle a ihned je při plném vědomí. Žádné rozmazané okamžiky nejistoty; ví, že byl napaden, a ví, že má problém. Otázka zní, jak vážný tento problém bude.

Rána na prsou bolí, v hlavě mu buší, ale zapudí myšlenky na bolest a rychle se začne rozhlížet kolem sebe. Tvárnicové zdi. Hliněná podlaha. To je dobré: znamená to, že není ve vězeňské cele nebo ve vazbě. Jediné světlo vydává volně visící žárovka nad jeho hlavou. U stěny napravo od něho se vrší zásoby a přepravky s balenou vodou, nalevo vedou betonové schody nahoru k dvířkům průlezu. Je v nějakém suterénu nebo bunkru. Možná ve sklepním krytu pro případ tornáda. To by vysvětlovalo ty nouzové zásoby.

Zkusí se pohnout, ale nejde to. Ruce má připoutané k tyči za zády.

„Dal sis na čas.“

Connor se otočí a uvidí pokladního ze supermarketu s umaštěnými vlasy, jak sedí ve stínech u zásob jídla. Teď, když byl zpozorován, vyhrne se do světla. „Ten chvat, který jsem ti nasadil, obvykle lidi složí na deset, možná dvacet minut, ale ty jsi byl mimo skoro hodinu.“

Connor neřekne nic. Jakákoli otázka, jakékoli vyjádření je projev slabosti. A on nechce tomuhle břídilovi poskytnout o nic víc moci, než už má.

„Kdybych tě držel ještě deset sekund, tak by tě to zabilo. Nebo přinejmenším poškodilo mozek. Nemáš poškozený mozek, že ne?“

Connor mu ani teď nedopřeje víc než chladný pohled.

„Poznal jsem tě hned, jak jsem tě uviděl,“ pokračuje. „Říká se, že Akronský zběh je mrtvý, ale já jsem věděl, že to jsou všechno lži. ‚Habeas corpus,‘ říkám. ‚Přineste mi tělo.‘ Jenže to udělat nemohli, protože ty mrtvý nejsi!“

Connor už nedokáže udržet jazyk za zuby. „Habeas corpus znamená něco jiného, pitomče.“

Pokladní se zasměje, vytáhne telefon a udělá si fotku. Z blesku Connora rozbolí hlava. „Dovedeš si vůbec představit, jaká je to bomba, Connore? Můžu ti říkat Connore, že jo?“

Connor sklopí zrak a zjistí, že ránu na prsou má ošetřenou opravdovým obvazem a fixační páskou. Z toho, že vidí obvaz, mu dojde, že nemá košili.

„Co jsi udělal s mou košilí?“

„Musel jsem ji dát pryč. Když jsem uviděl krev, musel jsem to zkontrolovat. Kdo tě tak poranil? Byl to nezleťák? Nezůstal jsi mu nic dlužný?“

„Ne,“ řekne Connor. „Je po smrti.“ Doufá, že jeho oční kontakt říká: A ty jsi další na řadě. 

„Škoda že jsem to neviděl,“ prohlásí pokladní. „Jsi můj hrdina. Víš to?“ Nato povolí uzdu pokřivené fantazii. „Akronský zběh vyhodí do vzduchu Sklizňový tábor Happy Jack a unikne svému rozpojení. Akronský zběh uspí nezleťáka jeho vlastní zbraní. Akronský zběh udělá z desátka tleskače!“

„To jsem neudělal já.“

„Ale zbytek jo, a to stačí.“

Connor pomyslí na Leva, který na něho čeká na poli plném starých krámů, a začne se mu dělat špatně.

„Sledoval jsem tvou kariéru, kámo, dokud neřekli, že jsi mrtvej – ale nikdy jsem tomu neuvěřil, ani na chvilku. Někdo jako ty se nenechá odrovnat tak snadno.“

„To nebyla kariéra,“ řekne Connor, znechucený zvláštním způsobem, kterým tenhle chlapík uctívá hrdiny, ale on jako by ho neslyšel.

„Udělal jsi díru do světa. Ale já bych to dokázal taky. Jenom potřebuju dostat šanci. A možná parťáka, kterej ví, co dělá. Kterej ví, jak těm nahoře pocuchat fazónu. Víš, kam tím mířím, ne? Určitě jo – jseš moc chytrej, než aby ne. Vždycky jsem věděl, že jestli se potkáme, budou z nás přátelé. Že si padneme do noty – spřízněné duše a tak.“ Zasměje se. „Akronskej zběh u mě ve sklepním krytu. To nemůže být náhoda. To byl osud, kámo! Osud!“

„Kopl jsi mě do koulí. To nebyl osud, byla to tvoje noha.“

„Jasně, za to se omlouvám. Ale pochop, něco jsem udělat musel, jinak bys prostě odešel. Vím, že to bolí, ale jinak se ti nic nestalo. Doufám, že to nevezmeš špatně.“

Connor se tomu trpce zasměje. Neudrží se. Uvažuje, jestli útok někdo viděl. Pokud ano, bylo mu to jedno, nebo alespoň do té míry, že jej nezastavil.

„Přátelé se nesvazují ve sklepě,“ podotkne Connor.

„Jo, za to se taky omlouvám.“ Ale neudělá nic, aby ho rozvázal. „Mám takový dilema. Víš, co je to dilema, ne? Určitě jo. Když tě rozvážu, tak nejspíš zdrhneš. Takže tě musím přesvědčit, že jsem ten pravej. Že jsem slušnej kluk, i když jsem tě složil a svázal. Potřebuju, abys pochopil, že přítel, jako jsem já, se v tomhle podělaným světě hledá špatně, a že tohle je místo, kde chceš bejt. Už nemusíš utíkat. V Heartsdale nikdo nikoho nehledá.“

Jeho věznitel vstane, přechází sem a tam, gestikuluje rukama. Oči se mu rozšíří, když mluví, jako by vyprávěl historku od táboráku. Dál spřádá svou fantazii a na Connora už se ani nedívá. A Connor ho nechá mluvit. Říká si, že třeba se v tom slovním průjmu najde nějaká informace, která by se mu mohla hodit.

„Mám to vymyšlený,“ pokračuje. „Obarvíme ti vlasy, abys je měl stejně tmavý jako já. Znám někoho, kdo ti dá levně pigmentový injekce do očí, aby byly stejně světlehnědý jako moje – sice vidím, že máš jedno oko trochu jiný než druhý, ale zvládneme je sladit, ne? Pak řekneme lidem, že jsi bratranec z Wichity, protože všichni vědí, že mám ve Wichitě rodinu. S mou pomocí zmizíš tak dokonale, že nikdo nepozná, že nejsi mrtvej.“

Představa, že by měl vypadat jako tenhle chlápek, pro něho byla skoro stejně nepříjemná jako to kopnutí mezi nohy. A zmizet v Heartsdale? To je jako ve špatném snu. Přes to všechno ze sebe Connor vydoluje nejvřelejší úsměv, jakého je schopen.

„Říkáš, že se chceš přátelit, ale já ani nevím, jak se jmenuješ.“

Zatváří se dotčeně. „Měl jsem to v obchodě na jmenovce. Ty si nepamatuješ?“

„Nevšiml jsem si.“

„Ty asi nejsi moc bystrý, co? Člověk v tvé situaci by se měl naučit být všímavější.“ A pak dodá: „Nemyslím ve tvé situaci tady. Myslím, když jsi venku.“

Connor si počká, až jeho věznitel konečně řekne: „Argent. Vyslovuje se to skoro jako agent, jen je tam navíc R. Ve francouzštině to znamená peníze. Argent Skinner k tvým službám.“

„Z wichitských Skinnerů.“

Argent se zatváří trochu ohromeně a čím dál podezíravěji. „Tys o nás slyšel?“

Connor uvažuje, že by si s ním pohrál, ale dojde k závěru, že by se to Argentovi nelíbilo, až by na to přišel. „Ne – ty sám jsi to před chvílí zmínil.“

„Vlastně jo.“

Argent si ho chvíli jenom prohlíží a usmívá se, než se padací dvířka zvednou a po schodech sejde někdo další. Žena se Argentovi trochu podobá, ale je o několik let starší, vyšší a maličko silnější – ne vyloženě tlustá, ale trochu podsaditá a neforemná. Matrónovitá – pokud by se takto mladá žena dala označit za matrónu. Výraz má o něco tupější než Argent, pokud je něco takového vůbec možné.

„To je on? Můžu se na něho podívat? Vážně je to on?“

Celé Argentovo vystupování se rázem změní. „Zavři tu svou blbou hubu!“ okřikne ji. „Chceš, aby celej svět věděl, že máme návštěvu?“

„Promiň, Argie.“ Široká ramena jako by se jí při pokárání stáhla k sobě.

Connor pohotově vyhodnotí, že to bude Argentova starší sestra. Dvaadvacet nebo třiadvacet let, i když se nosí, jako by byla o hodně mladší. Povadlý výraz v obličeji vypovídá o jisté natvrdlosti, za kterou nemůže, i když Argent ji z ní evidentně viní.

„Jestli nám chceš dělat společnost, tak si sedni do kouta a mlč.“ Argent se otočí zpátky ke Connorovi. „Grace má v domě problém s používáním hlasu.“

„Nejsme v domě,“ namítne Grace. „Kryt je na dvoře, a to je mimo dům.“

Argent si povzdechne, zavrtí hlavou a věnuje Connorovi přehnaně útrpný pohled. „Vidíš, jak tady žiju?“

„Jo, vidím,“ odpoví Connor. Uloží si další získanou informaci. Sklep není v domě, ale na dvoře. To znamená, že jestli se Connorovi podaří ze sklepa uniknout, bude o nějakých deset metrů blíž ke svobodě. „Nebude obtížné utajit, že jsem tady dole, až přijdou domů všichni ostatní?“ zeptá se Connor.

„Nikdo další nepřijde,“ prohlásí Argent. To je údaj, o který Connorovi šlo. Nemá na to vyhraněný názor. Na jedné straně je to tak, že kdyby tato domácnost měla jiné členy, někdo by mohl být dostatečně racionální, aby to zarazil, než se to vyvine dál. Na druhou stranu, racionální osoba by Connora nejspíš vydala úřadům.

„Říkal jsem si, že když máte dům, tak máte určitě nějakou rodinu. Třeba rodiče.“

„Mrtví,“ ozve se Grace. „Mrtví, mrtví, mrtví.“

Argent po ní vrhne ostrý, varovný pohled, a hned se otočí zpátky ke Connorovi. „Naše máma umřela mladá. Táta šel prdět do hlíny loni.“

„Jedině dobře,“ dodá s veselým úšklebkem Grace. „Chtěl nechat chudáka Argenta rozpojit za prachy.“

Argent jediným plynulým pohybem popadne láhev s vodou a rychlostí baseballového míčku ji po Grace hodí. Mladá žena se skloní, ale není dost rychlá. Láhev ji praští z boku do hlavy, až vyjekne bolestí.

„ON TO JENOM TAK ŘÍKAL!“ zařve Argent. „BYL JSEM UŽ NA ROZPOJENÍ MOC STAREJ.“

Grace si drží naražené místo na hlavě, ale zůstane vzdorovitá. „Pro orgánové piráty ne. Těm je jedno, kolik ti je!“

„NEŘEKL JSEM TI, ŽE MÁŠ DRŽET HUBU?“ Argent chvíli počká, aby nechal vztek vyprchat, a pak se pokusí najít spojence v Connorovi. „Grace je jako pes. Občas potřebuje pohrozit.“

Connor už neudrží hněv, který v něm kypí. „To nebyla jenom hrozba.“ Podívá se na Grace, která si pořád drží hlavu, ale Connor je přesvědčený, že je zraněná hlavně na duši.

„Jo, ale rozpojování není nic, z čeho by se měla dělat sranda,“ prohlásí Argent. „Ty to víš líp než kdokoli jinej. Po pravdě řečeno, fotr by nás nechal rozpojit oba, kdyby mohl, aby nás nemusel živit. Jenže u Grace to ani nešlo, protože rozpojování slaboduchých zakazuje zákon a do toho nepůjdou ani orgánový piráti. A nemoh nechat ani mě, protože potřeboval, abych se o Grace staral. Rozumíš tomu?“

„Jo, rozumím.“

„Slabokortikální,“ zabručí Grace. „Nejsem retardovaná. Jsem slabokortikální. Není to tak urážlivé.“

Co na tom, že Connorovi „slabokortikální“ odjakživa znělo urážlivě dost. Zkusí otočit zápěstími, aby posoudil utaženost uzlů. Argent to s uzly umí velice dobře, protože provazy nemají žádnou vůli. Ruce má uvázané jednotlivě, takže se bude muset vykroutit z obou pout, aby se osvobodil. Connorovi to připomene, jak uvázal ke stromu Leva, když ho poprvé vytáhl z bryndy. Držel ho proti jeho vůli, aby mu zachránil život. Kdo s čím zachází, tím taky schází, pomyslí si Connor. Teď je vydaný na milost někomu, kdo si myslí, že Connora drží v zajetí pro jeho dobro.

„Nenechal sis náhodou ty sendviče, které jsem koupil?“ zeptá se Connor. „Mám totiž hrozný hlad.“

„Ne-e. Nejspíš zůstaly na parkovišti.“

„No, jestli jsem tvůj host, nepřijde ti neslušné nedat mi najíst?“

Argent se nad tím zamyslí. „Jo, je to neslušný. Něco ti nachystám.“ Přikáže Grace, aby Connorovi dala nějakou vodu z jejich zásoby pro přežití. „Neudělej nějakou blbost, když tady nebudu.“

Connor si není jistý, jestli mluví s ním, nebo s Grace, ale usoudí, že to ve skutečnosti není důležité.

Když Argent odejde, Grace se viditelně uvolní, vysvobozená ze sféry bratrova vlivu. Podá Connorovi láhev s vodou, a až pak si uvědomí, že si ji nemůže vzít. Odšroubuje vršek a nalije ji Connorovi do úst. Podaří se mu dostat do sebe pořádný doušek, i když většina se mu jí vylije na kalhoty.

„Promiň!“ vyhrkne Grace, skoro v panice. Connor ví proč.

„Neboj se. Řeknu Argentovi, že jsem se počural. Za to se na tebe naštvat nemůže.“

Grace se zasměje. „On si něco najde.“

Connor se jí podívá do očí. Je v nich nevinnost, která se pomalu drolí. „Moc dobře se k tobě nechová, že?“

„Kdo, Argie? Ale ne, je fajn. Je jenom naštvaný na svět, ale svět tady není, aby se na něj mohl vztekat. Jenom já.“

Connor se tomu usměje. „Jsi chytřejší, než si Argent myslí.“

„Možná,“ řekne Grace, ale moc přesvědčeně nevypadá. Ohlédne se po zavřených dvířkách do sklepa a potom se podívá znovu na Connora. „Líbí se mi tvoje tetování,“ řekne. „To je velký bílý?“

„Žralok tygří,“ odpoví jí Connor. „Až na to, že není můj. Patřil klukovi, který se mě fakticky pokusil stejnou rukou uškrtit. Ale nedokázal to. V poslední sekundě vycouval. Dopadlo to tak, že ho rozpojili a já jsem dostal jeho ruku.“

Grace to zpracuje, maličko zčervená ve tváři a zavrtí hlavou. „To si vymýšlíš. Myslíš, že jsem tak pitomá, abych uvěřila, že Akronský zběh by přijal ruku rozpojence?“

„Nikdo se mě neptal. Připlácli to na mě, když jsem byl v kómatu.“

„Lžeš.“

„Rozvaž mě a já ti ukážu jizvu v místě, kde je přišitá.“

„Dobrý pokus.“

„Jo, byl by lepší, kdybych měl na sobě košili a ty bys tu jizvu nemohla vidět sama.“

Grace se přiblíží, klekne si a prohlédne si Connorovo rameno. „Já se picnu. To je vážně přišitá ruka!“

„Jo, a bolí jak čert. Transplantovaná ruka se nedá takhle přivázat.“

Grace se na něho podívá – možná propátrává Connorovy oči, tak jako předtím on její.

„Oči máš taky nové?“ zeptá se Grace.

„Jenom jedno.“

„Které?“

„Pravé. Levé je moje.“

„Fajn,“ řekne Grace. „Protože já už jsem došla k tomu, že to je to čestné.“ Natáhne se za Connora k provazům. „Nerozvážu tě – tak blbá nejsem. Ale na té ruce provaz trochu povolím, aby tě tolik netahal za rameno.“

„Díky, Grace.“ Connor cítí, jak provaz povoluje. Nelhal jí. Rameno má v jednom ohni, jak je napnuté. Když provaz povolí, Connor zatáhne. Ruka – Rolandova ruka – proklouzne smyčkou a je volná. Reflexivně se sevře v pěst připravenou udeřit. Instinkt Connorovi říká, aby to udělal, ale Risin hlas, v jeho hlavě všudypřítomný, jako kdyby tam byl transplantovaný, ho zarazí. Mysli, řekla by Risa. Neudělej nic ukvapeného.

Skutečnost je taková, že má volnou jenom jednu ruku. Dokázal by Grace jednou ranou omráčit a pak uvolnit druhou a utéct, než se Argent vrátí? Dokáže jim v momentálním stavu oběma utéct, a pokud ne, jaké to bude mít následky? To všechno proběhne Connorovi hlavou ve zlomku sekundy. Grace pořád ohromeně zírá na jeho uvolněnou pěst a neví, co dělat. Connor se rozhodne. Zhluboka se nadechne, roztáhne prsty a protřepe si ruku. „Díky. Tak je to mnohem lepší,“ řekne. „Ateď honem. Znovu mi ruku uvaž, než se Argent vrátí – ale tentokrát ne tak pevně.“

Grace s úlevou obnoví uzly a Connor jí při tom neklade odpor. „Neřekneš mu, že jsem to udělala, že ne?“ zeptá se Grace.

Connor se na ni usměje. Je snazší vykouzlit úsměv na ni než na Argenta. „Bude to naše tajemství.“

Krátce nato se Argent vrátí s BLT sendvičem, ve kterém je hodně majonézy a málo slaniny. Connora jím nakrmí, ale drobné změny dynamiky si nevšimne. Grace teď věří Connorovi víc než vlastnímu bratrovi.

2 ⋅ Tleskač

Tleskač má pochybnosti, ale zašel už příliš daleko, než aby se mohl vrátit.

Před dnešním dnem musel mnoho měsíců trpět na ulicích. Aby přežil, byl nucen dělat strašné a demoralizující věci. Byly demoralizující natolik, že z něj nezbylo mnoho, co by se aspoň vzdáleně cítilo jako člověk. A on se té hanbě poddal, smířil se s životem na okraji v nejšpinavějších zadních uličkách Města hříchu.

Odcestoval do Las Vegas s představou, že se tam zběhlý rozpojenec snadněji ztratí, jenže Las Vegas není přívětivé k nikomu, kdo tam skončí. Jako s VIP se zachází jenom s těmi, kteří můžou odjet – a třebaže většina z nich odjíždí s prázdnými kapsami, vždycky je to lepší než zůstat jako prázdná slupka.

V době, kdy ho naverbovali, ztratil tleskač schopnost o něco se zajímat. To, co měl kolem sebe, ji z něho vymlátilo na všech úrovních. Byl dokonale připravený k použití

„Pojď se mnou,“ řekl mu náborář. „Naučím tě, jak to udělat, aby ti zaplatili.“

„Jimi“ myslel všechny. Univerzální „já ne“, které bylo odpovědné za zruinování jeho života. Můžou za to všichni ostatní. Všichni musí zaplatit. Náborář tomu rozuměl, a tak se dohodli.

Teď, o dva měsíce později, nesměle vejde s dívkou svých snů do místního sportovního klubu v jedné z čtvrtí Portlandu ve státě Oregon. Je to daleko od Las Vegas, daleko od toho, co býval jeho dřívější život. Čím dál tím líp. Nový život sice bude možná krátký, ale bude zářivý. Bude hlasitý. Nebude možné jej ignorovat. Tento nahodilý cíl jim vybral někdo, kdo stojí na tleskačském žebříčku výš. Zvláštní, nikdy si nemyslel, že tleskači jsou tak organizovaní – ale ten chaos rozhodně má strukturu a hierarchii. Pomyšlení, že za tím šílenstvím stojí metodičnost, mu poskytuje jistou útěchu.

Je součástí dvoučlenné buňky. Jeho i dívku připravil, vyzbrojil a nasměroval nadšený školitel, který musel být v předchozím životě motivačním řečníkem.

„Nahodilost změní svět,“ bylo jim řečeno. „Po letech se na váš čin bude hledět jako na něco pozitivního – a do té doby budete mít sladkou pomstu.“

Tleskač se chce spíš pomstít než změnit svět. Ví, že by zemřel v opovržení na ulicích, ale teď bude mít jeho trpký konec aspoň nějaký smysl. Bude jej mít pod kontrolou čistě silou svého aplausu. Anebo si jenom něco nalhává?

„Jsi na to připravený?“ zeptá se dívka, když se přiblíží k posilovně.

Nesvěří se jí se svými pochybnostmi. Chce před ní vypadat silný. Odhodlaný. Statečný. „Co největší masakr,“ řekne. „Pojďme na to.“

Zamíří do posilovny. On jí podrží dveře a ona se na něho usměje. Takové úsměvy a laskavé okamžiky mezi nimi jsou maximum, kam kdy jejich vztah dojde. Chtěli víc, ale nebylo jim to souzeno. Jejich výbušná krev intimnost znemožnila.

„Můžu vám nějak pomoci?“ zeptá se muž na recepci.

„Rádi bychom si s někým promluvili o členství.“

„Výborně! Zavolám vám někoho, kdo vám pomůže.“

Dívka se zhluboka, rozechvěle nadechne. Chlapec ji chytí za ruku. Jemně. Pokaždé jemně, protože člověk vždy nepotřebuje rozbušku, aby se odpálil. Detonátory to dělají rychle a čistě, ale nehody se stávají.

„Chci být s tebou, až… splníme svou misi,“ řekne mu.

„Já taky, ale nejde to. Víš to. Slibuju, že na tebe budu myslet.“ Mají nařízeno být od sebe alespoň deset metrů. Čím budou od sebe dál, tím větší budou mít účinnost, až svou misi splní.

Blíží se k nim nabušený borec s drahým úsměvem. „Ahoj, já jsem Jeff. Jsem koordinátor pro nové členy. A vy jste?“

„Sid a Nancy,“ odpoví tleskač. Dívka se nervózně zasměje. Kdyby řekl, že jsou Tom a Jerry, vyšlo by to nastejno. Mohl dokonce uvést jejich pravá jména, ale falešná jaksi dodávají podvodu autenticitu.

„Pojďte se mnou. Provedu vás.“ Jeffův zdravím kypící úsměv je sám o sobě dostatečným důvodem, proč to tam vyhodit do povětří.

Provede je kolem kanceláře manažera. Muž telefonuje, ale stihne se na tleskače podívat a navázat kratičký oční kontakt. Tleskač si připadá odhalený a uhne pohledem. Má pocit, že každý cizí člověk, kterého vidí, dokáže jeho záměry odhalit, jako by už měl ruce rozpřažené a byl připravený jima mávnout k sobě. Ale vedoucí vypadá skutečně podezíravě. Tleskač rychle zmizí z jeho výhledu.

„Tady máme činkovou zónu. Posilovací stroje jsou napravo. Samozřejmě všechny nejmodernější, s holografickými zábavními panely.“ Ani jeden z nich neposlouchá, ale nezdá se, že by si toho Jeff všiml. „Sál na aerobik je v patře.“ Jeff jim pokyne, aby ho následovali po schodech nahoru.

„Běž ty, Nancy,“ řekne tleskač. „Já se zatím porozhlédnu po činkách.“ Letmo na sebe kývnou. To je okamžik, kdy se od sebe oddělí. Tady si řeknou sbohem.

Tleskač zamíří od schodiště do činkové zóny. Je pět odpoledne – doba, kdy je plno. Cítí výčitky, že přichází v tuto denní dobu? Jenom když se podívá lidem do tváří, proto se tomu vyhýbá. Nejsou to lidé – jsou to ideje. Představují jenom prodloužení nepřítele. Kromě toho nebyla jeho volba, aby přišli, když je posilovna nejvytíženější. Řekli jim, že mají přijít právě teď, přesně v tento den – a když jde o tak velkou věc, je snadné schovat se za „Já jenom plním rozkazy“.

Stoupne si za sloup, zaloví v kapse, vytáhne kulaté nalepovací detonátory a připevní si je k dlaním. Tohle je doopravdy. Teď to přijde. Panebože. Panebože –

A jako ozvěnu svých myšlenek uslyší: „Kristepane.“

Zvedne oči a zjistí, že tam stojí manažer a vidí, jak detonátory o velikosti malé mince razí z tleskačových dlaní jako stigmata – nemůže být pochyb o tom, co se chystá udělat.

Manažer ho chytne za zápěstí a snaží se mu držet ruce od sebe.

„Pusťte mě!“

„Musíš se něco dozvědět, než to uděláš!“ zasyčí hlasitým šepotem manažer. „Ty si myslíš, že je to náhoda, ale tak to není. Zneužívají vás!“

„Pusťte mě, nebo přísahám –“

„Že uděláš co? Necháš mě vybuchnout? O to jim jde. Jsem organizátorem Hnutí odporu proti dělení. Ti, kteří tě sem poslali, se na nás zaměřili! Tady nejde o chaos. Jde o to nás zlikvidovat! Pracuješ pro nesprávnou stranu!“

„Žádné strany nejsou!“

Vytrhne se, připravený tlesknout… jenomže najednou není tak připravený, jak byl ještě před chvílí. „Vy jste z OPD?“

„Můžu ti pomoct!“

„Na to je už pozdě!“ Cítí vlnu adrenalinu. Slyší v uších svůj tep a uvažuje, jestli by ho stačilo odpálit rozbušené srdce.

„Můžeme ti krev vyčistit! Můžeme tě zachránit!“

„Lžete!“ Ale ví, že to jde. Podobně přece odzbrojili Leva Caldera, ne? Jenže potom po něm tleskači šli a snažili se ho zabít za to, že netleskl.

Nakonec jeden z mnoha do sebe pohlcených vzpěračů postřehne, o čem je řeč. „Tleskači?“ zeptá se a couvne. „TLESKAČI!“ vykřikne a vyrazí ke dveřím. Ostatní rychle zhodnotí situaci a vypukne panika – ale manažer z tleskače nespustí oči.

„Dovol, abych ti pomohl!“

Pak najednou posilovnu rozhoupe výbuch a kardio zóna se zřítí do přízemí. Ona to udělala! Udělala to! Je mrtvá, a on je pořád tady.

Kolem něho vrávorají zakrvácení lidé, kteří kašlou a naříkají a manažer ho znovu popadne tak prudce, že ho málem odpálí. „Nemusíš udělat to, co ona! Buď svůj. Bojuj za správnou stranu!“

A i když chce věřit, že správná strana je – že tento náznak naděje je opravdový, ne lživý –, zmatek v jeho hlavě se podobá hořícím troskám, které dál prší kolem něho. Může ji zradit? Může zavřít dveře, které otevřela, a odmítnout dokončit, co začala?

„Můžu tě dostat na bezpečné místo. Nikdo se nemusí dozvědět, že ses neodpálil!“

„Dobře,“ rozhodne se. „Dobře.“

Manažer úlevou mohutně vydechne a pustí ho – a v okamžiku, kdy se tak stane, tleskač rozpřáhne ruce a máchne jima k sobě.

„Nééé!“

A je pryč, spolu s organizátorem OPD, zbytkem posilovny a jakoukoli otázkou naděje.

3 ⋅ Cam

První kompozitní člověk má na sobě oblek s černou kravatou.

Jeho na míru ušitý smoking je nejvyšší kvality. Sluší mu to. Vypadá působivě. Úchvatně. Smoking ho dělá starším – ale jelikož věk je pro Camuse Comprixe těžko uchopitelný pojem, nedovede dost dobře říct, na kolik by vypadat měl.

„Vymysli mi narozeniny,“ požádá Robertu, když mu váže kravatu. Žádné z nejrůznějších kousků dětí v jeho hlavě evidentně neumí uvázat kravatu. „Přiděl mi nějaký věk.“

Roberta je pro něho osobou, která má tak blízko k matce, jak to vůbec jde. Rozhodně ho jako máma rozmazluje. „Vyber si sám,“ řekne mu, zatímco cloumá kravatou a utahuje ji. „Přece víš, který den tě přepojili.“

„Jenže to je falešný začátek,“ namítne Cam. „Každá moje část existovala dřív, než mě nově přepojili, takže to není den, který bych měl slavit.“

„Každá část každé osoby existuje dřív, než je představena světu jako samostatný jedinec.“

„Myslíš, než se narodí.“

„Narodí,“ uzná Roberta. „Ale narozeniny jsou nahodilé. Některé dítě se narodí předčasně, některé opožděně. Definování života člověka dnem, kdy byl odříznut od pupeční šňůry, je naprosto svévolné.“

„Ale oni se narodili,“ upozorní Cam. „To znamená, že i já jsem se narodil. Jenom ne celý ve stejnou dobu a mnoha různým matkám.“

„To je naprostá pravda,“ řekne Roberta a odstoupí, aby ho mohla obdivovat. „Tvoje logika je stejně bezchybná jako tvůj vzhled.“

Cam se otočí, aby se na sebe podíval do zrcadla. Množství symetrických odstínů jeho vlasů bylo ostříháno a učesáno do elegantního stylu. Různé tóny pleti rozbíhající se z jednoho bodu uprostřed jeho čela impozantnost jeho vzhledu jedině posilují. Jeho jizvy již nejsou jizvy, ale tenoučké švy. Spíš exotické než hrozné. Střídání odstínů na jeho kůži, vlasy, celé jeho tělo je krásné.

Tak proč se mnou Roberta měla skončit?

„Izolace,“ řekne reflexivně, potom si odkašle a snaží se tvářit, že to neřekl. Izolace je slovo, které z něho poslední dobou vychází vždycky, když se snaží zbavit se nějaké myšlenky. Nedokáže zabránit tomu, aby to řekl. To slovo v něm vyvolává představu železných tlakových vrat, která zapadnou na místo, myšlenku izolují a odmítnou jí poskytnout záchytný bod kdekoli v jeho mysli. Izolace se pro Cama stala způsobem života.

Bohužel, Roberta přesně ví, co to slovo znamená.

„Desátého října,“ řekne rychle Cam, než Roberta dostane šanci rozhovor si přivlastnit. „Budu mít narozeniny desátého října – na Kolumbův den.“ Co by mohlo být vhodnější než den, kdy se slaví objev země a lidí, kteří už tam byli a objevovat nepotřebovali? „Desátého října mi bude osmnáct.“

„Super,“ řekne Roberta. „Uspořádáme ti párty. Ale momentálně vyžaduje naši pozornost jiná párty.“ Zlehka ho uchopí za ramena, donutí ho, aby se otočil k ní, a upraví mu úhel kravaty, jako kdyby narovnávala obraz na stěně. „Určitě ti nemusím připomínat, jak je tato slavnostní večeře důležitá.“

„Nemusíš, ale stejně to uděláš.“

Roberta si povzdechne. „Teď už nejde o minimalizaci škod, Came,“ řekne mu. „Uznávám, že zrada Risy Wardové byla dílčí prohra, ale úspěšně ses přes to přenesl. A to je všechno, co k tomu řeknu.“ Ale evidentně není, protože vzápětí dodá: „Zrak veřejnosti je jedna věc, ale teď se ocitáš před zrakem těch, kteří jsou v tomto světě doopravdy důležití. V tom smokingu vypadáš skvěle. Ukaž jim, že stejně jako navenek jsi krásný i uvnitř.“

„Krása je subjektivní.“

„Jistě. Tak jim vytři zrak.“

Cam se podívá z okna a uvidí, že jejich limuzína dorazila. Roberta popadne kabelku a Cam, gentleman jako vždy, jí podrží dveře, když opouští okázalé washingtonské sídlo Proaktivních občanů a vycházejí do parného červencového večera. Cam tuší, že tahle mocná organizace má své rezidence ve všech významných městech po celé zemi – a možná po celém světě.

Proč do mě Proaktivní občané investovali tolik peněz a vlivu? diví se často. Čím víc mu dávají, tím víc se tomu brání, protože o to víc vyniká jeho zajetí. Vyzdvihli ho na piedestal, jenže Cam pochopil, že piedestal není nic víc než elegantní klec. Žádné stěny, žádné zámky, ale když někdo nemá křídla, aby odletěl, je v pasti. Piedestal je nejrafinovanější vězení, jaké kdo kdy vymyslel.

„O čem přemýšlíš?“ zeptá se zdrženlivě Roberta, když najedou na silniční okruh. „Prozraď za dolar.“

Cam se vesele ušklíbne, ale nepodívá se na ni. „Myslím, že Proaktivní občané si můžou dovolit víc než dolar.“ A o žádné své myšlenky se s ní nepodělí, bez ohledu na cenu.

Když jede limuzína kolem Potomacu, setmí se. Na druhé straně řeky už silné reflektory osvětlují památky hlavního města. Většinu Washingtonova památníku zakrývá lešení a vojenští stavební inženýři se snaží napravit značný náklon, který v několika uplynulých desetiletích nabral. Narušené podloží a seismické posuny daly městu vlastní šikmou věž. „Od Lincolnova křesla se naklání doprava,“ komentovali to známí političtí odborníci, „ale při pohledu od schodů Kapitolu má náklon doleva.“

Cam je ve Washingtonu poprvé – přesto má vzpomínky, že tady už někdy byl. Vzpomínky, jak jezdil na kole cestičkami parku National Mall se sestrou, která byla očividně umbra. Další vzpomínka na prázdniny s rodiči japonského původu, kteří se vztekají, že nezvládají popudlivé chování svého chlapečka. Má bezbarvou vzpomínku na obrovské plátno od Vermeera visící ve Smithsonově muzeu – a paralelní vzpomínku na stejné umělecké dílo, avšak plně barevnou.

Cam se začal porovnáváním svých vzpomínek a hledáním rozdílů mezi nimi bavit. Vzpomínky na stejná místa a objekty by měly být totožné, ale nikdy nejsou, protože každý z různých rozpojenců zastoupených v jeho mozku viděl svět velice odlišně. Cama to zpočátku mátlo a znervózňovalo – vyvolávalo to v něm paniku a znepokojení –, ale teď v tom nachází zvláštní poučení. Odlišné textury vzpomínek mu ukazují svět prostřednictvím duševní paralaxy. Určité vnímání hloubky přesahující omezený pohled jediného individua. Dovede si to říct a byla by to pravda – přesto u každého konverzního bodu v hloubce bublá prvotní vztek. Pokaždé když mezi splývajícími vzpomínkami dojde k rozporu, doputují disharmonické vibrace až do samého jádra jeho existence jako připomínka toho, že mu nepatří dokonce ani jeho vzpomínky.

Limuzína odbočí na půlkruhovou příjezdovou cestu k vile ve stylu antebella, která je buď velice stará, nebo velice nová, ale postavená tak, aby staře vypadala, tak jako mnoho věcí. Příjezdovou cestu lemují městské vozy a limuzíny. Zřízenci kmitají, aby zaparkovali auta hostů, kteří nemají vlastního řidiče.

„Podle toho, že se cítíš trapně, když ti auto parkuje zřízenec, poznáš, že patříš do nejvyšší společenské vrstvy,“ poznamená Roberta.

Limuzína zastaví, otevřou jim dveře.

„Tak ať záříš, Came,“ řekne mu Roberta. „Ať záříš jako hvězda, protože hvězda jsi.“

Zlehka ho políbí na tvář. Teprve když vystoupí a ona přenese pozornost na cestičku před nimi, otře si zbytek polibku hřbetem ruky.

REKLAMA

„Kolikrát se vám stalo, že jste měli nějaké slovo na jazyku, a ono vám vyklouzlo? Jak často jste si zkusili zapamatovat telefonní číslo, a okamžik nato jste je zapomněli? Faktem je, že s přibývajícím věkem je čím dál obtížnější vytvářet tyto dlouhodobé vzpomínky, na něž spoléháme.

Můžete zkusit NeuroWeave, jenže ti jsou drazí a mají předinstalované vlastní informace, ne vaše.

Ale teď je tu ThinkFast® – neurologický paměťový systém, na který jste čekali!

ThinkFast® je živý implantát velikosti deseticentu, který se samostatně nainstaluje za ucho a vylepší vám paměť o miliony zdravých mladých neuronů získaných z nejlepších rozpojenců.

Už nikdy nezapomenete jméno, narozeniny nebo výročí. Zavolejte ještě dnes do ThinkFast®, sjednejte si schůzku a navěky se zbavte problémů s pamětí!“

„Je pravda, co se o tobě říká?“ zeptá se hezká dívka.

Na sobě má šaty, které jsou trochu moc krátké pro událost, na níž se to hemží večerními róbami a smokingy. Je jednou z mála lidí Camova věku, kteří se slavnostního večera účastní.

„Přijde na to,“ odpoví. „Co se říká?“

Jsou v pracovně v útrobách vily, stranou od ruchu a shonu přelidněného večírku. V místnosti je stěna právnických knih vázaných v kůži, pohodlné křeslo a stůl, který je moc velký, než aby se dal prakticky využít. Cam se sem uchýlil, aby nemusel „zářit“ pro různé bohaté a vlivné hosty. Dívka šla za ním.

„Že všechno, co děláš, děláš jako nikdo jiný.“ Postoupí od dveří blíž k němu. „Říká se, že každá tvoje část byla speciálně vybraná, aby byla ve všech ohledech dokonalá.“

„Tak to nebudu já,“ řekne potutelně Cam. „Myslím, že to o sobě tvrdí Mary Poppins, že je ve všech ohledech prakticky dokonalá.“

Dívka se zachichotá, když se k němu přiblíží. „A je s tebou i zábava.“

Je nádherná. A evidentně je taky fascinovaná celebritami. Chce se koupat v jejich záři a on přemýšlí, jestli jí to má dovolit.

„Jak se jmenuješ?“

„Miranda,“ řekne mile. „Můžu… si sáhnout na tvoje vlasy?“

„Jedině tehdy, jestli si já můžu sáhnout na tvoje.“

Nejdřív se k němu natáhne opatrně. Pohladí ho po vlasech, potom přejede prsty po různých strukturách a barvách.

„Ty jsi tak… exotický. Myslela jsem si, že budu mít strach, když tě uvidím osobně, ale nemám.“

Cam cítí vanilku a polní květiny – vůni, která se mu vybavuje na několika nespecifických místech. Je to oblíbený parfém mezi oblíbenými dívkami.

„Risa Wardová je mrcha,“ řekne mu. „Dala ti kopačky v celostátní televizi. Hrála si s tebou, a pak tě odhodila. Zasloužíš si něco lepšího. Někoho, kdo tě dovede ocenit.“

„Izolace,“ uklouzne mu.

Dívka se usměje a šouravě dojde ke dveřím. „Klíč tady není, ale zavřít určitě můžu.“

Zavře dveře a okamžitě se vrátí do jeho vzdušného prostoru. Ani si nepamatuje, jak se tam dostala; jako by se u dveří rozplynula a zhmotnila se v jeho objetí. Nemyslí mu to dobře. Vstupů je nezvládnutelné množství, ale pro jednou je to příjemný pocit.

Rozváže mu kravatu. Cam ví, že si ji nedokáže znovu zavázat, ale ve skutečnosti je mu to jedno. Vezme ji do náruče a ona se předkloní a políbí ho. Když polibek přeruší, je to jenom na chvilku, aby popadla dech. Dívá se na něho s intenzivním rošťáctvím v očích. Nakloní se k dalšímu polibku, který je mnohem zkoumavější než první. Cam zjistí, že v tomto směru není žádný břídil. Předpokládá, že za to může svalová paměť, protože jazyk je určitě sval.

Dívka se znovu odtáhne, ještě zadýchanější než předtím. Potom se mu přitiskne líčkem na líčko, aby dostala rty k jeho uchu, a zašeptá tak tiše, že ji skoro neslyší.

„Chci být tvoje první,“ řekne. Natlačí se k němu blíž. Látka jejích šatů šustí o kvalitní materiál jeho smokingu.

„Vypadáš jako holka, která dostane, co chce.“

„Vždycky,“ informuje ho.“

Cam sem nepřišel kvůli tomuto. Mohl by ji odmítnout, ale proč? Proč se toho vzdávat, když se mu to samo tak nabízí? Navíc zjišťuje, že zmínka o Rise v něm probudila vzpurnost. Ještě víc chce být tady v tomto okamžiku, s touto dívkou, jejíž jméno už zapomněl.

Znovu ji políbí, aby srovnal krok s její dravostí.

V tu chvíli se dveře prudce otevřou.

Cam ztuhne. Dívka od něho odstoupí, ale je příliš pozdě. Ve dveřích stojí distingovaný muž, z něhož jde ve smokingu ještě větší strach než z Cama.

„Dej ruce pryč od mé dcery!“

Jelikož jeho ruce se již mužovy dcery nedotýkají, nemůže dělat o mnoho víc než tam stát a čekat, jak to dopadne.

„Tati, prosím. Ztrapňuješ mě.“

V tu chvíli dorazí další, přilákaní stupňujícím se dramatem. Mužův zlostný pohled ani na okamžik nepoleví, jako kdyby jej měl nacvičený. „Mirando, dojdi si pro kabát. Odcházíme.“

„To přeháníš, tati. Vždycky přeháníš!“

„Slyšela jsi, co jsem řekl.“

Teď dojde na pláč. „Proč musíš vždycky všechno zkazit!“ zanaříká Miranda a v slzách, s dupáním vyjde ven. Své ponížení si nese jako válečné zranění.

Cam neví jistě, jak na to všechno reagovat, tak neudělá nic. Když Miranda prchá chodbou, strčí si ruce do kapes, než bude ještě obviněn, že jima Mirandu celou osahal, a zachová nehybný poker face. Vzteklý muž vypadá, jako by se mohl každým okamžikem spontánně vznítit.

Pak dorazí Roberta, zaváhá a zeptá se: „Co se tady děje?“ Její hlas zní nezvykle slabě a bezmocně, což znamená, že to musí být ještě horší, než si Cam myslí.

„Já vám řeknu, co se děje,“ zabručí muž. „Ta vaše… věc… se snažila svést mou dceru.“

„Ve skutečnosti se ona snažila svést mě,“ řekne Cam. „A dařilo se jí to.“

To vyvolá u několika přítomných tlumený smích.

„Tomu mám jako věřit?“ Muž postoupí dopředu a Cam instinktivně vytáhne ruce z kapes, připravený se bránit, pokud to bude nutné.

Roberta se pokusí dostat mezi ně. „Senátore Marshalle, kdybyste –“

Ale on ji odstrčí stranou a pohrozí Camovi před obličejem prstem. Jedna Camova část by nejraději natáhla ruku a ten prst zlomila. Jiná část do něho chce kousnout. Další část by se ráda otočila a utekla a ještě další se chce smát. Cam všechny tyto protichůdné impulzy ovládne a neuhne z místa, zatímco senátor prohlásí:

„Jestli se přiblížíš k mé dceři, postarám se o to, aby tě rozebrali kousek po kousku, sakra. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Tak jasně, že kdybyste to udělal jasněji, oslepl bych z toho,“ řekne Cam.

Senátor couvne a namíří svůj hněv proti Robertě. „Za mnou pro podporu svého malého ‚projektu‘ nechoďte,“ zasyčí, „protože ji nedostanete.“ Nato odkráčí a zanechá ze sebou atmosféru tíživého ticha.

Roberta se beze slova, s bezmocnou nevěřícností podívá na Cama. Proč? ptají se ty oči. Proč jsi poplival všechno, co jsem se ti snažila dát? Jsi v hajzlu, Came. My jsme v hajzlu. Já jsem v hajzlu.

A pak začne do ticha jeden muž tleskat. Je o něco starší a v pase trochu tlustší než senátor Marshall. Jeho masivní ruce dávají rány, ze kterých jde strach, když jima udeří o sebe. Tleskači mu musejí závidět.

„Dobrá práce, synu!“ zahlaholí mohutný muž se silným jižanským přízvukem. „Já jsem se snažil dostat se senátoru Marshallovi pod kůži roky a tobě se to podařilo za jediný večer. Respekt!“ Pak se začne chechtat a napětí praskne jako mýdlová bublina.

Žena v pableskujících zlatých šatech se sklenkou šampaňského v ruce Cama obejme a promluví tak, že je z ní trochu slyšet vliv alkoholu. „Věř mi. Nejsi první mladík, kterého se Miranda Marshallová pokusila sežrat v celku. Ta holka je anakonda!“

Cam se tomu zasměje. „Pokusila se kolem mě omotat, to je pravda.“

Teď se rozesmějí všichni kolem. Mohutný muž si s ním potřese rukou. „Ale ještě jsem se pořádně nepředstavil, pane Comprixi. Jsem Barton Cobb, starší senátor z Georgie.“ Potom se otočí k Robertě, která vypadá, jako by právě vystoupila z horské dráhy. „Máte pro svůj projekt mou bezvýhradnou podporu, slečno Griswoldová, a jestli se to Marshallovi nelíbí, ať si to strčí tam, kam slunce svítí jenom v úterý.“ Znovu se rozchechtá. Když se Cam rozhlédne, získá pocit, že celý večírek se přestěhoval do knihovny. Představují se mu různí lidé – dokonce i ti, s nimiž si už potřásl rukou, se přicházejí seznámit znovu.

Cam na večírek dorazil jako novinka – ozdobný maskot, který má dodat trochu koření –, ale teď se stal středobodem pozornosti všech. To je role, která mu vyhovuje mnohem víc, takže čím větší pozornosti se mu dostává, tím je uvolněnější. Čím víc reflektorů, tím míň stínů.

Robertě taky vyhovuje, když se pozornost soustředí na něho. Je jako přástevník poletující kolem jeho světla. Cama napadne, jestli aspoň trochu tuší, jak moc pohrdá vším, co Roberta reprezentuje. A co je na tom zvláštní, ve skutečnosti ani neví, co reprezentuje, a proto tím opovrhuje o to víc.

„Came,“ řekne Roberta, zlehka ho vezme za loket a nasměruje ho k muži v uniformě, se kterým viditelně hned tak někdo nepohne. „Came, to je generál Edward Bodeker.“

Cam si s mužem potřese rukou a z povinnosti se zdvořile ukloní. „Je mi ctí, pane.“

„Nápodobně,“ řekne generál. „Právě jsem se ptal slečny Griswoldové, jestli jste uvažoval o budoucnosti v armádě.“

„Nevylučuji nic, pane,“ odvětí Cam. Je to jeho oblíbená nicneříkající odpověď.

„Výborně. Mladý muž jako vy by se nám hodil.“

„Pak je jediná potíž v tom, pane, že žádní ‚mladí muži jako já‘ nejsou.“

Generál se od srdce rozesměje a otcovsky ho poplácá rukou po rameni.

Napětí hmatatelné ještě před několika minutami je definitivně zapomenuto. Očividně si udělal nepřítele z toho správného člověka, protože teď má spoustu přátel.