Gregg Podolski

NÁBORÁŘ

Gregg Podolski

Náborář

Kalibr

Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být bez výslovného písemného souhlasu vydavatele žádným způsobem reprodukována nebo použita, s výjimkou použití krátkých citací v recenzi knihy.

Postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je náhodná a nebyla autorem zamýšlena.

Přeložil Lumír Mikulka

THE RECRUITER

Copyright © 2024 by Gregg Podolski

Published by Blackstone Publishing.

All rights reserved.

Translation © Lumír Mikulka, 2025

ISBN 978-80-284-0760-5

Pro Kristinu, Kaylu a Evana. Všechno, co dělám,
dělám pro vás. A teď vám bude v hlavě
hrát písnička Bryana Adamse.
Není zač.

Kapitola první

Ta zpráva se dostala na titulní stranu části novin se zprávami o dění ve městě. Pod ohybem, bez fotografie, ale to jen proto, že Ian byl tak dobrý v tom, co dělal. V rukou méně schopného profesionála by z toho byl hlavní titulek doprovázený barevným snímkem děsivého místa činu. Policie by už pátrala po podezřelých a šuškalo by se o prvním tahu ve válce gangů.

Usmál jsem se. Nic takového se nestalo. Díky Ianovi a jeho dokonalé pozornosti k detailům se vše vyšetřovalo jako zločin z vášně. Obě těla byla nalezena nahá v bytě onoho muže. Padla zmínka o podezřelých vazbách dotyčného na organizovaný zločin, ale on sám nebyl žádný významný hráč a reportér zjevně neměl pocit, že by šlo o stopu, po které by se dalo jít.

Žena měla na krku modřiny. Jednu ruku připoutanou ke sloupku postele, druhou bezvládně v kaluži krve. Ta pocházela z otvoru v mužově krční tepně, který byl jen částečně ucpaný stopkou rozbité flétny na šampaňské. Zbytek střepů se válel na podlaze vedle nočního stolku. Na stopce číše byly její otisky. V těle obou se nacházelo velké množství amfetaminu. Žádné známky násilného vniknutí. Na místě činu nebyly nalezeny ani žádné další otisky. Divoká noc plná drsného sexu, která se strašlivě zvrtla.

Ian byl umělec. Měl jsem Leonovi naúčtovat dvojnásobek. Při našem prvním setkání se nad mým honorářem pozastavil, ale to u nových klientů nebylo nic neobvyklého. Lidé, kteří nikdy nepracovali s náboráři (nebo dosud pracovali jen s těmi špatnými), neocení vždy naši hodnotu, pokud jde o hledání špičkových talentů. Což platilo stejně v době, kdy jsem pracoval ve světě amerických korporací, jako pak při práci pro střední ligu zločineckých bossů, jako je Leon White. Ocenili kvalitu kandidátů, které jsem jim vodil, a peníze najednou nebyly problém.

Dočetl jsem článek a zavřel noviny s jistotou, že to budou všichni brát jako naprosto jasný případ. Má profesionální pověst „ručím za to, že kolem nebudou čenichat poldové“ zůstávala neposkvrněná. Jedna část mého já – pohřbená kdesi hluboko uvnitř – na to byla trochu pyšná. Zbytku to bylo fuk.

Teploty ohlašující časné jaro, které jsme měli před několika dny, se ukázaly být pouhým škádlením. Zima se do Bruselu vrátila s plnou parádou, odpočatá po krátké dovolené. Toho slunečného, ale sychravého rána jsem byl jediný člověk, který seděl před svou oblíbenou kavárnou a snažil se miskou s kousky melounu a mrazem minus třináct zahnat další kocovinu. Bylo to netradiční, ale fungovalo to. Rozhodně lépe než všechny ostatní domácí léky, které jsem za ta léta vyzkoušel. Když jsem si do pusy strčil poslední kousek ne tak úplně zralého melounu, cítil jsem se zase skoro jako člověk.

Nechal jsem noviny na stole, zatížené prázdným hrnkem od kávy, aby je neodnesl vítr, zastrčil jsem ruce v rukavicích do kapes vlněného kabátu a přitáhl si ho pevněji k tělu. V polovině cesty zpět do bytu mi zazvonil telefon. Číslo jsem nepoznal.

„Haló?“ řekl jsem, zimou jsem trochu lapal po dechu.

„Chtěl jsem počkat, až to dočtete,“ promluvil Leon. Silný srbský přízvuk se nedal splést. „Viděl jste ten článek?“

Zastavil jsem se a rozhlédl se kolem. Na chodníku se mnou bylo jen pár lidí a několik dalších jsem viděl na druhé straně ulice. Jeden chlapík projížděl kolem na kole. Dvě auta, která mne míjela, nezpomalila. Žádné známky toho, že by mne někdo sledoval.

„Viděl,“ přisvědčil jsem. „Věřil byste, že Wu-Tang Clan budou letos v létě hrát ve Forest National? Netušil jsem, že jsou tady tak populární. Nechcete za polovičku prémiová místa?“ Prohlížel jsem si okna. Žádné nebylo otevřené a slunce svítilo příliš silně na to, abych skrz okenní skla cokoli viděl. Určitě nikde ani stopy po čočce, dalekohledu nebo jiném druhu sledovacího zařízení.

„Váš kandidát odvádí dobrou práci, pane Cartere,“ řekl a ignoroval mou nevědomost. „Udělalo to na mě velký dojem.“

„A já jsem dost zaneprázdněný. Zaplatil jste honorář, takže pokud nechcete něco dalšího, zavěšuji.“

„Měl byste se naučit přijímat komplimenty.“

„Dávám jim přednost v písemné podobě. V zabezpečené chatovací místnosti. Tak, jak jsme spolu komunikovali celou dobu.“

„A co doporučení?“ zeptal se Leon. „Ta taky přijímáte jen písemně?“

„V ideálním případě ano,“ odtušil jsem netrpělivě. Tenhle hovor, ke kterému především nemělo vůbec dojít, už trval příliš dlouho a odbýval se až příliš na veřejnosti. Stále jsem si nebyl jistý, kde je, ale byl jsem přesvědčený, že ho nenajdu, a tak jsem znovu vykročil na cestu. Můj byt se nacházel na dostřel od kavárny, ale o dva bloky dál jsem pro jistotu zahnul doprava.

„Vy nejdete domů?“ zeptal se.

Znovu jsem se zastavil. Meloun a káva v mém žaludku mi najednou připadaly jako velmi nevítaní hosté. Leon White vlastnil striptýzový klub na okraji čtvrti červených luceren a většinu peněz vydělával na pokoutním prodeji drog a děvek. Byl střední rybou ve velkém rybníku a najal si mě, abych našel někoho, kdo by odstranil jednoho z jeho rivalů. Osobně jsme se setkali přesně dvakrát, ani jednou nepůsobil dojmem, že by byl schopný mě sledovat tak, jak to právě dělal, a ani náhodou by neměl vědět, kde bydlím.

„Každé úterý dopoledne hraju bridž,“ odtušil jsem. „Pijeme čaj a probíráme nejnovější výběr z knižního klubu Oprah Winfray. Proč vás to zajímá?“

„Mám někoho, s kým vás chci seznámit.“

„Skvělé, dejte mi jeho jméno a číslo a já se s ním rád spojím.“

„Ne, ne,“ odtušil pobaveně. „Tihle po telefonu obchody nedělají.“

„A já zase nedělám obchody na gauči v obýváku.“

„Za hodinu budou u vás v bytě,“ sdělil mi. Veselí bylo to tam. „Byla by škoda, kdybyste tam nebyl a nepřivítal je.“

Prchej pryč, Ricku.

Přesně to mi ve skutečnosti říkal.

Zkus přijít na to, za kterým z těch sluncem zalitých oken je puška odstřelovače. Myslíš, že to stihneš dřív, než ti kulka vnikne do mozku?

„Myslím, že dneska můžu schůzku vynechat,“ řekl jsem. „To, co vybrala Oprah na tento měsíc, se mi stejně moc nelíbilo.“

„Dobře. Dal jsem na vás vřelé doporučení, pane Cartere. Nenuťte mě toho litovat.“

Než jsem stačil odpovědět, spojení se přerušilo. Několik vteřin jsem zíral na telefon a pak jsem vytočil totéž číslo. Zavěsil jsem, když mi nahraný hlas začal vysvětlovat, že už není v provozu.

Kapitola druhá

Zaklepání se ozvalo v 10:57, o osm minut dříve. Vstal jsem z odřené kožené pohovky, zapnul si černé sako, zhluboka se nadechl a pak pomalu vypustil vzduch z plic. Poté jsem přistoupil ke dveřím a podíval se kukátkem.

Stáli tam dva, o něco mladší než já. Možná něco přes třicet. Oba s krátce zastřiženými tmavými vlasy a ve stejně tmavých oblecích. Jeden vypadal jako bankéř, druhý jako právník. Elegantní, takový ten typ, co řeší rozvodové případy, protože ho to baví, nikoli jen pro peníze. Oba měli na opasku zbraně a nesnažili se je skrývat.

Očividně to nebyli bankéř ani právník. Se zaklením na Leonův účet jsem otevřel dveře.

„Rick Carter?“ zeptal se ten, který byl nejblíže mně, bankéř. Nedokázal jsem zařadit přízvuk. Nebyl to další importovaný Američan podobně jako já, ale rozhodně to nebyl ani Belgičan.

Přikývl jsem.

„Naše auto čeká venku.“ Natáhl ke mně ruku a pokynul mi do chodby. Zářivka u stropu o dvoje dveře dál blikala a bzučela a čerstvé skvrny od moči na zeleném, odřeném koberci se koupaly v jejím mihotavém světle. Ani jsem se nepohnul.

„Skvěle,“ řekl jsem. „Kam jdeme?“

„Na bruselské letiště. Čeká tam na nás soukromé letadlo,“ opáčil.

„Na letiště?“ V hlavě se mi rozezněly další poplašné zvonky. Bylo jich příliš mnoho. „Kde přesně se schůzka koná?“

„Nemám tušení,“ zopakoval ten první. Kdyby se ten druhý nepodíval na hodinky, mohla to být klidně figurína vyřezaná z lepenky. Jeho přítomnost však nebyla ani zdaleka bezvýznamná. Vyvléct se z toho se dvěma muži bylo náročnější. Dva chlapi z toho dělali více rozkaz než pozvání.

„Podle našich instrukcí jsme vás tady měli vyzvednout a vysadit u letadla,“ promluvil znovu první z mužů. „Co se bude dít pak…“ pokrčil rameny, aby naznačil, že jeho odhad věcí dalších je zhruba stejný jako můj. Opravdu nebylo na výběr. Přítomnost druhého chlapa se o to postarala.

Rozhodl jsem se to uhrát, alespoň co se týče letiště, bez zbytečného povyku. Diplomacie byla vždy mou výchozí taktikou. Dokázal bych si poradit, kdyby došlo k fyzickému napadení (to byl pro jednání s mou klientelou předpoklad), ale nejsem James Bond. Neměl jsem potřebu situaci vyhrocovat.

Dokud jsem nevyšel na chodbu.

Chlapík č. 1 mi položil ruku na hruď dřív, než jsem stačil druhou nohou vykročit ze dveří.

„Promiňte,“ řekl, „musíme vás odzbrojit.“ Sáhl mi pod kabát, směrem ke glocku v pouzdře pod levým podpažím, ale já ho odstrčil a ustoupil.

Chlapík č. 2 vytáhl zbraň, avšak chlapík č. 1 k němu natáhl ruku a pověděl mu, ať je v klidu. Druhou ruku, tu, kterou mi sahal pod sako, natáhl ke mně a snažil se udržet situaci v civilizované podobě.

„Nerozčilujte se,“ řekl. „To je jen preventivně. Vyndejte zbraň a nechte ji zde. Pokud nechcete, abychom si ji nechali my.“

„Díky, ale raději ji nechám tam, kde je,“ navrhl jsem a poplácal rukojeť. Chlapík č. 2 sebou trhl. Chlapík č. 1 nepřerušil oční kontakt. „Je to jen preventivní.“

A pak opět řekl: „Promiňte, nemůžeme to dovolit.“

„Pak můžete vyřídit svému šéfovi, že s úctou odmítám jeho žádost o schůzku.“

„Ani to nemůžeme dopustit.“ Spustil ruku a položil ji na pažbu vlastní zbraně. Čímž to bylo oficiální: odmítnout pozvání nepřipadá v úvahu.

„Netuším, jakým způsobem provozuje váš zaměstnavatel obchody,“ podotkl jsem, „ale já souhlasím s osobní prohlídkou, jen když vím, do čeho jdu. Tohle tady,“ máchl jsem rukou na nás tři, „není způsob, jak vytvořit pro potenciálního partnera komfortní situaci. Takže buď se mnou pojede má záruka klidu,“ znovu jsem poklepal na zbraň a oba muži sebou škubli, „nebo se můžete jít bodnout.“

Chlapík č. 1 sklopil oči a zkřivil ústa do polovičního úsměvu. Jeho následující pohyb jsem odhadl půl vteřiny předtím, než ho udělal. Vytáhl zbraň a já ho v téže chvíli popadl za paži a prudce s ní škubl proti hraně rámu dveří. Mužova ruka se rozevřela a jeho zbraň odklouzala po podlaze mého bytu směrem ke kuchyni. Stále jsem ho držel za ruku a přikrčil jsem se, když se po mně ohnal druhou pěstí. Hned poté jsem se narovnal a vrazil temenem do jeho brady. Podlomily se mu nohy, takže bylo snadné popadnout ho oběma rukama za košili a mrštit s ním proti mé televizi. Televizor se zřítil na podlahu v záblesku jisker, praskotu kouře a nasládlém zápachu spálené elektroniky.

Dobrá práce, génie, pomyslel jsem si. Vytlačit ho místo toho ven z bytu by asi dávalo příliš velký smysl.

Když jeho parťák ležel na zemi, měl na mne chlapík č. 2 volný výhled. Švihl jsem dveřmi a ustoupil stranou, když dvě střely rozštíply dřevo v místě, kde jsem měl předtím hrudník. Zacvakl jsem západku právě ve chvíli, kdy se chlapík č. 2 snažil prorazit dveře, až se otřásl celý rám. O vteřinu později se otřásl znovu, když mi jeho druh, který byl už zase zpátky na nohou, zasadil ramenem ránu do páteře a přirazil mě ke zdi. Vzduch mi vylétl z plic a já padl na kolena, když mi zasadil z bezprostřední blízkosti dvě rány do ledvin. Otočil jsem se právě ve chvíli, kdy zvedal koleno, aby mne knokautoval, a podařilo se mi jeho úder vykrýt předloktím. Než to stačil zkusit znovu, chytil jsem ho za varlata, stiskl a zkroutil.

Výkřik, který z něj vyšel, připomínal zčásti zvířecí řev a zčásti zraněné dítě. Zhroutil se, aniž by se snažil náraz nějak tlumit. Hlavou se praštil o dřevěnou podlahu, ale myslím, že si toho ani nevšiml. Oběma rukama svíral natržené genitálie a ani se nepohnul, aby si bránil obličej, když jsem mu na něj dupl chodidlem. Ozvalo se jediné ostré prasknutí, jako když se tužka zlomí na dva kusy. Nos, očnice, čelist – něco z toho teď bylo v horším stavu, než když se ráno probudil.

Dveře se otřásly, jak do nich jeho partner znovu narazil.

„Mikeu, jsi v pořádku?“ vykřikl.

Slyšel jsem praskání dřeva a viděl jsem, jak se rám kolem západky prohnul ven. Ještě jeden nebo dva pořádné údery a bude uvnitř. Byl zázrak, že dveře vydržely tak dlouho. Kdybych mu poslal dvě střely do hrudníku, až vstoupí do místnosti, skončilo by to rychle, ale pořád jsem nevěděl, pro koho pracují, a nechtěl jsem šlápnout do ještě větší hromady sraček tím, že odrovnám jednoho z jejich lidí nebo ho udržím na mušce, dokud nepřijdu na to, co dál. Navíc tu byla zásadní otázka, zda budu vůbec schopen zmáčknout v rozhodující chvíli spoušť. Mluvení mi jde, ale člověk, kterého zastřelím, bude můj první. Jediné, co jsem v tu chvíli chtěl, bylo dostat se někam do bezpečí, brnknout Leonovi a dožadovat se informace, koho mi do bytu kurva poslal a proč.

Okno.

Přiběhl jsem k němu a vytáhl ho, když chlapík č. 2 znovu narazil do dveří. Můj byt byl ve druhém patře a nebylo tam žádné požární schodiště. Skok znamenal přinejlepším zlomenou nohu, takže tato možnost byla vyloučená. Rozhlédl jsem se kolem, s hlavou venku v mrazivém zimním vzduchu, a doufal jsem, že najdu něco, co by aspoň trochu připomínalo schůdnou možnost. V tu chvíli jsem spatřil okapovou rouru.

Byla necelého půl druhého metru nalevo ode mě, připevněná k boku domu kovovými úchyty přišroubovanými do cihel. Netušil jsem, jestli udrží mou váhu, ale už jsem neměl čas. Bez přemýšlení jsem se dal do pohybu. Stoupl jsem si na parapet, odstrčil se a oběma rukama se chytil trubky. Sedřel jsem si kůži ze všech kloubů, jak drhly mezi cihlami a rourou, ale chytil jsem se. Úchyt nejblíž místa, kde jsem se chytil, se prohnul směrem ven a šrouby se uvolnily, ale úchyty nahoře i dole držely. Napůl jsem sklouzl po rouře a napůl se zřítil a dopadl jsem na chodník tak tvrdě, že jsem ztratil rovnováhu a skončil na zádech. Když jsem se podíval nahoru, uviděl jsem, jak se z okna vyklání chlapík č. 2. Vyškrábal jsem se na nohy a rozběhl se, čekaje na zvuk výstřelů.

Budou se střely odrážet od betonu kolem mých nohou a budou vyrážet do vzduchu malé obláčky úlomků jako ve filmu? Nebo bude mít tenhle padouch opravdu slušnou mušku a trefí mě na první pokus zezadu do hlavy?

Jak se ukázalo, nestalo se ani jedno. Měl jsem dost času přemýšlet proč, než jsem zahnul za roh a velký chlap, který mi tam zablokoval cestu, mi zarazil ze strany do krku elektrický paralyzér.

Byl to zajímavý pocit. Nejdřív bolest. Náhlá, oslepující a nečekaná. Bylo to, jako by mi kůži propíchly dvě rozžhavené jehly a začaly mi pálit maso zevnitř.

Po počátečním cuknutí mi prošla elektřina svaly a paralyzovala všechny do jednoho. Tělo mi ochablo a já se zhroutil do náruče obra, o němž jsem předpokládal, že je třetím členem skupiny. Chytil mě pod pažemi a skryl paralyzér zpátky do kapsy. Pak vytáhl můj glock z ramenního pouzdra a zastrčil si ho za opasek.

Tohle všechno a ještě mi seberou tu zatracenou zbraň.

Cit se začal vracet – rychleji, než jsem čekal. Bylo to jako bodání špendlíků a jehel. Jako když usnete na ruce a pak se převrátíte, což umožní návrat krve zpět. Sice jsem se dokázal postavit na nohy, ale dělat cokoli dalšího nepřicházelo v úvahu. Chlapík č. 3 se o to definitivně postaral, když mi zkroutil ruce za záda a spoutal je dlouhým bílým stahovacím páskem.

Chytil mě za loket a vedl k černému čtyřdveřovému sedanu, který stál na chodníku u vchodu do mého domu. Když jsme se přiblížili, vchodovými dveřmi domu prošel chlapík č. 2, s rukou pod rameny svého partnera a vlekl ho za sebou.

„Co se kurva stalo?“ zeptal se ten, co mě chytil.

„Ten kretén se zbláznil,“ odtušil chlapík č. 2. „Zlomil Mikeovi nos.“

Mimo jiné.

Mike se na mě pokusil vrhnout, ale chyběl tomu zápal. Bylo to spíš jen naoko a aby zachránil zbytky své hrdosti než cokoli jiného. Chlapík č. 2 ho zadržel, aniž by mu to dalo moc práce.

„Tak co chceš, abych udělal?“ zeptal se chlapík č. 3.

Směrem k nám se po chodníku belhal starší pár, oba pevně zachumlaní v kabátech, které vypadaly stejně staré jako oni sami. Tiskli se k sobě spíš kvůli teplu než z náklonnosti. Jinak byla ulice prázdná. V mé čtvrti byl každý, kdo do jedenácti dopoledne nevzal za práci, buď opilý, zfetovaný, anebo mrtvý, protože dělal příliš mnoho z obojího.

Chlapík č. 3 mi stiskl ruku tak silně, až mi udělal modřinu, a střelil po mně kradmým pohledem. Nic nezkoušej, sděloval mi. Věnoval strnulý úsměv mámě a tátovi Kettleovým, kteří jen zdvořile přikývli a přešli na druhou stranu ulice, aniž by se chtěli přidat k našemu malému shromáždění.

„Zařídím odvoz a hodím ho k doktorovi,“ oznámil chlapík č. 2 a kývl směrem k Mikeovi. „Zvládneš to předání sám?“

„Žádný problém. Je svázaný, a jestli bude dělat naschvály, tak na něj prostě znovu vytáhnu svého malého kamaráda.“

„Nebuď na sebe tak přísný,“ ozval jsem se. „Určitě má naprosto průměrnou velikost.“ Byl to trapný vtip, já vím, ale tolerujte mě; právě se mi začal vracet cit do jazyka. Chlapíkovi č. 3 to vtipné nepřišlo. Otevřel zadní dveře na straně řidiče a hodil mě dovnitř jako tašku s nákupem. Hlavou jsem narazil do střechy auta a pak jsem se pro jistotu ještě praštil o dveře na straně spolujezdce. Všechna nervová zakončení mě ještě brněla, ale podařilo se mi dostat se do sedu, když nasedl i on a rozjeli jsme se.

„Myslíš, že bude Mike v pořádku?“ zeptal jsem se. Už jsem se cítil lépe a chtěl jsem mu vynahradit ten vtip s malým ptákem. „Doufám, že jste spolu vy dva neměli na dnešek naplánované rande.“

Viděl jsem, jak si mě ve zpětném zrcátku kradmo prohlíží. Pak vytáhl z kapsy paralyzér, zvedl ho a stiskl tlačítko na boku jeho hladké černé rukojeti. Mezi dvěma stříbrnými kolíky nahoře zapraskal malý modrý oblouk.

„Ještě chvíli mluv, ty kreténe, a dám ti to do držky.“

„Ale no tak, chlape, ty mi teď jen nahráváš na fór o kouření. Copak neslyšíš, jak to zní, když to říkáš?“

Dělám vtipy, když jsem nervózní, je to jasné? Někdy to funguje a odbourává to napětí, jindy mě za to někdo zmlátí a dostanu ránu paralyzérem. Pokračoval bych v tom, ale ty dva malé špendlíky se mi zakously do nohy a všechno mě zase začalo brnět. Zdá se, že tohle byl ten druhý případ. Zbytek cesty jsem jel mlčky, s hlavou opřenou o chladné sklo okna.

Kapitola třetí

Zajeli jsme přímo na malou ranvej na vzdáleném konci bruselského letiště, vyhrazenou pro soukromá charterová letadla. U strážního stanoviště mávl můj šofér odznakem a dostalo se mu gesta, že může pokračovat. Ze zadního sedadla jsem nedokázal rozeznat celý průkaz, ale rozhodně to nebyla místní policie.

Možná Interpol?

To by bylo zajímavé. Navzdory tomu, co nám říkají filmy a seriály, Interpol nemá „agenty“, alespoň ne v tom smyslu, že by stříleli z pistolí a zatýkali padouchy na ulici. Není to ani opravdová policie, ale spíše nástroj pro zajištění spolupráce policií po celém světě, když to situace vyžaduje. Jejich „agenti“ jsou ve skutečnosti jen analytici, kteří v kanceláři ve francouzské centrále ťukají do klávesnic. Což znamená, že pokud byl odznak, kterým můj řidič blýskl, pravý, tak si buď hrál na drsňáka v rozporu s firemní politikou, nebo byl dočasně zapůjčen z nějaké jiné agentury a měl u sebe pověření Interpolu.

Ani já jsem si ho nemohl prohlédnout dost důkladně, abych poznal, jestli je odznak falešný. Pokud byli on a jeho dva kumpáni opravdu skuteční agenti, které si někdo koupil i se strojem G550, jehož motory teď běžely na volnoběh, vše ukazovalo na to, že za Leonovým doporučením stojí pořádný balík peněz. Nemluvě o možnostech, které měli prostřednictvím Interpolu, aby se dostali ke zkorumpovatelným agentům kdekoli na světě.

Řidič zaparkoval auto pár metrů od luxusního apartmá s křídly za 42 milionů dolarů a vytáhl mě ze zadního sedadla. Přes jeho rameno jsem viděl, jak se od sklopených schůdků letadla blíží další agent v tmavém obleku.

„Je celý váš,“ oznámil ten, co mě dovezl, a postrčil mne k novému strážci. „Ta jeho držka, to jsi nezažil.“

„Nedělej, že se ti to nelíbilo,“ odtušil jsem.

„To je v pořádku,“ opáčil ten nový. „Mám na palubě roubík, který odpovídá jeho velikosti.“ Oči se mi rozšířily a vydal jsem vzrušený zvuk, zatímco můj řidič se málem propadl pocitem trapnosti nad volbou slov svého kolegy.

„No povím vám…“ řekl jsem oběma, „tohle jste si nacvičovali? Protože tyhle vtipy vám jdou AŽ PŘÍLIŠ snadno.“

Nový chlapík mě chytil za paži a pak se zarazil. „On má mít pouta?“ zeptal se a podržel mi spoutaná zápěstí.

„U něj doma se trochu vzbouřil,“ vysvětloval můj řidič. „Myslel jsem, že bude lepší být v bezpečí než litovat.“

„Je ozbrojený?“

„Už ne.“

„Tak čeho bych se měl bát?“

„Abys věděl,“ promluvil jsem, „mám černý pásek v Jeet Kune Do. Tak jo, teď jsem lhal. Ale hodně se dívám na filmy s Brucem Leem. A někdy pozdě v noci trénuju podle jeho bojových scén. Ve spodním prádle. Není to hezké. Mám na zádech spoustu znamének.“

Nový chlapík měl stejný smysl pro humor jako můj řidič. „Dej mu to pryč,“ řekl. Můj řidič neochotně vytáhl z kapsy zavírací nůž a přeřízl mi pouta. Plastový pásek spadl na zem.

„Jdeme,“ opáčil ten nový a postrčil mě k tryskáči.

„Ty to nezvedneš?“ zeptal jsem se řidiče. „Bordeláře nemají lidi rádi.“ Odplivl si na utržený kus plastu a otočil se zpátky k autu.

Můj nový dohled mě odvedl po schůdcích do kabiny a nepříliš šetrně usadil do jinak velmi pohodlného koženého sedadla. Mnohem příjemnější než popraskaná kůže mého gauče z výprodeje. Pak se obrátil a uzavřel dveře letounu, než zmizel v kokpitu. O patnáct minut později jsme byli ve vzduchu, na cestě čertvíkam.

Alespoň tam dorazíme ve velkém stylu. Stůl přede mnou byl malý a kulatý, čerstvě vyleštěný. Třešňové dřevo nebo něco stejně drahé. U stropu visela televize, ale žádný ovladač jsem nenašel. Když jsem zvedl telefon vedle mého sedadla, byl hluchý. Mobil mi sice nechali, ale v deseti kilometrech stejně nebylo komu volat. Nalevo ode mě byla dlouhá panelová dvířka, vysoká asi po kolena. Zvedl jsem kliku, dvířka se vysunula nahoru a odhalila přihrádku na nápoje. Uvnitř byla lahev Macallanu 18. Vzal jsem si ji, našel ve skříňce nad umyvadlem za sebou skleničku a naplnil ji o něco víc než do poloviny.

„Na dlouhý let,“ řekl jsem a zvedl skleničku k přípitku sám se sebou.

O hodinu později jsme přistáli v Londýně a cestou proletěli kolem Big Benu. Dopil jsem drink ve skleničce – a pak ještě jeden. Cítil jsem, že začínáme klesat, a tak jsem se rozhodl, že si třetí skleničku odpustím. Chtěl jsem mít čistou hlavu na to, co bude následovat. (Debatu o tom, zda mi zůstala čistá hlava i po dvou velkorysých sklenicích prvotřídní skotské, můžeme vést jindy.)

Vjeli jsme do prázdného hangáru, kde čekalo auto. Vedle něj stáli další dva agenti. Chlapík, který mě doprovázel do letadla – budeme mu říkat chlapík č. 4 –, vystoupil z kokpitu a otevřel dveře. Na sedadle druhého pilota seděl chlapík č. 5, ale ani se neotočil, aby mě vzal na vědomí.

„Jdeme,“ řekl chlapík č. 4 a pokynul směrem ke dveřím.

„Tyhle společenské konverzace jsou požitek,“ prohodil jsem, když jsem procházel kolem něj. Jakmile jsem se oběma nohama ocitl na letištní ploše, vytáhl chlapík č. 4 schůdky a zabouchl za mnou dveře.

Dva agenti – protože kdo jsem já, abych se dohadoval, co jsou zač – se přiblížili. Jeden byl černoch, něco přes dvacet. Druhá byla žena, běloška, přibližně stejného věku. Aspoň jsme měli ve skupině různorodost. Vždycky jsem tvrdil, že korupční příležitosti u orgánů činných v trestním řízení by měly být otevřené každému, kdo splňuje předpoklady, nejen nudným bílým chlapům.

„Vy jste taky Interpol?“ zeptal jsem se. Ani jeden z nich neodpověděl, ani na otázku nijak nereagoval. Žena otevřela zadní dveře – stejná značka a model jako auto, které mě vyzvedlo v Bruselu – a naznačila, ať nasednu.

Nastoupil jsem, podíval se na ni a zeptal se: „Nepředpokládám, že byste mi mohla říct, kam jedeme?“

Zabouchla mi dveře těsně před nosem.

Albert Street je stromy lemovaný zástup řadových domů střední třídy kousek od hlavní obchodní čtvrti v londýnském Camden Townu. Do londýnské zoologické zahrady a Regent’s Parku je to jen pár minut. Jedná se o ten typ čtvrti, ve které se usazují londýnští měšťané, aby vychovávali své děti, aniž by se plně zavázali ke způsobu života, jaký představuje bydlení na předměstí.

Zastavili jsme u domu, který byl natřen nevábnou směsí bílé a hnědé barvy. Hned za černým kovaným plotem, který střežil maličký, dobře udržovaný trávník, stála růžová tříkolka s plastovými střapci trčícími z obou konců řídítek.

Agentka mi otevřela dveře a vedla mě po krátkých betonových schodech nahoru. U obrubníku zde neparkovala žádná další auta. Ze schránky vedle dveří trčel štos slevových letáků a další nevyžádané pošty. Mělo to všechny znaky konspiračního domu, což mne ještě více utvrdilo v teorii o Interpolu.

Agent prošel kolem mne s klíčem a odemkl dveře. Uvnitř panovalo ticho. Obývací pokoj byl zařízený nábytkem z IKEA z přelomu století a všechno pokrývala tenká vrstva prachu. Dovnitř vstoupila jako první agentka a já ji následoval. Její partner zavřel, zamkl dveře a šel jako poslední. Kráčeli jsme za sebou po krátké chodbě, zahnuli doprava a sešli po schodech do sklepa.

Schody byly staré a viklaly se. Vrzaly pod naší vahou. Dole čekaly stejně staré dveře, jejich bílý nátěr byl vybledlý, popraskaný a posetý skvrnami od černé plísně. Agentka je otevřela a vstoupila do vlhké umývárny, osvětlené jedinou holou žárovkou visící na řetízku. U jedné neomítnuté stěny z tvárnic stála pračka a sušička. Vedle byl ohřívač vody zabalený ve žluté izolaci ze skelných vláken, která ho chránila před chladem. Obal byl vpředu zajištěn třemi proužky roztřepené lepicí pásky, které pomalu prohrávaly svůj boj s časem a živly. Prostor byl tak těsný, že jeden z agentů, v tomto případě muž, musel zůstat vzadu na schůdcích.

„Útulné,“ řekl jsem. „Vyskočí váš šéf z pračky, nebo jsme tam v té koupelně špatně odbočili?“

Agentka se přikrčila před ohřívačem vody a odhrnula spodní okraj izolace, čímž odhalila kovovou desku zakrývající ovládání teploty. Povolila horní a spodní šrouby a desku sundala, načež se objevily nikoli malé ciferníky na regulaci teploty vody v nádrži, ale telefonní klávesnice. Vyťukala devítimístný kód (rozeznal jsem osmičku a dvojku, ale ostatní mi uniklo) a zpoza zdi po mé pravici se ozvalo hydraulické syčení. V maltě mezi tvárnicemi se vytvořil obrys dveří, jak se celá část stáhla dozadu a odhalila vchod do chodby, jasně osvětlené zářivkami pod stropem. Nechtěně jsem couvl o krok dozadu a vrazil do agenta, který mě postrčil zpátky ke dveřím.

Agentka vrátila desku nad klávesnicí na původní místo a vedla mě do tajné chodby, což pro mne byl zbrusu nový zážitek. Za posledních deset let jsem se účastnil schůzek s klienty na spoustě pochybných míst, ale na žádné z nich se nechodilo přes umývárnu v prázdném řadovém domku.

Hlavně klid, Ricku. Tihle lidi si na nic nehrají.

Otřel jsem si dlaně o nohavice a doufal, že si můj doprovod nevšiml, jak moc jsem se začal potit.

Všechno v tomhle… bunkru, hádám?… bylo pravým opakem domu, který ho maskoval. Stěny byly bílé a podlahu pokrývalo lesklé šedé linoleum. Nic nebylo popraskané ani vybledlé. Všechno elegantní a nové. Znovu jsme se seřadili do zástupu a prošli chodbou kolem párů standardních kancelářských dveří, vždy po jedněch na každé straně. Před chodbou končící křižovatkou ve tvaru T byla poslední dvojice dveří a my jsme zahnuli do těch vlevo.

Byla to výslechová místnost. Zjevně odhlučněná, se stěnami obloženými molitanem a tichým, vytrvalým hučením reproduktorů tlumících hluk, které naplňovalo vzduch. Stál tam kovový stůl se dvěma židlemi, po každé straně jedna. U židle vlevo byla ke stolu přivařená ocelová tyč. Kdybych měl na rukou pouta, právě tam by mi je připnuli.

„Prosím, posaďte se,“ vybídla mne agentka. Mluvila přízvukem bohatých uhlazených lidí. Britský přízvuk z vyšší vrstvy.

„Jsem unesen,“ odpověděl jsem a posadil se na židli, u které nebyla tyč na upevnění pout.

„Dáte si něco?“ zeptala se. „Kávu? Vodu?“

„To je dobré, díky.“

„Pak dám našemu hostiteli vědět, že jste tady. Nebude to trvat déle než pár minut.“

„A jak se jmenuje náš hostitel?“ zeptal jsem se, ale ona se jen usmála, jako by ji ta otázka pobavila, a vyšla z místnosti. Hnědý culík jí poskakoval nahoru a dolů. Její partner zůstal vzadu a stál na stráži u dveří.

Rychle jsem si prohlédl okolí. Žádné sklo, takže žádné obousměrné zrcadlo. Žádné viditelné kamery, ale nebylo pochyb, že tam jsou. Nejspíš skryté v osvětlení. Nebo zabudované ve stěnách.

Při pohledu z chodníku to místo doslova křičelo, že jde o konspirační dům. A tam nahoře uvnitř taky. Ale tady dole to bylo jiné. Konspirační domy jsou prostě jen domy. Mohou mít tajné prostory nebo falešnou podlahu, kam se dá v případě nouze schovat, ale tohle bylo něco jiného.

Na stěně nebyly žádné hodiny, ale přesto jsem slyšel, jak jedny tikají. Na okamžik jsem si myslel, že je to moje srdce, které mi buší v uších, ale pak jsem si uvědomil, že to jsou hodinky agenta-muže. Stál nehybně u dveří, ruce měl spuštěné před sebou, zkřížené v zápěstí.

„Pěkné hodinky,“ poznamenal jsem. „Já mám na svých Spider-Mana, ale nosím je jen při zvláštních příležitostech.“

Dveře se otevřely a ukončily můj pokus o vtipné žertování. Vešla agentka s culíkem a za ní žena v bílém obleku s ostrými puky. Pod sakem měla modrou halenku a její blonďaté vlasy – i když nakrátko zastřižené – byly zvýrazněny tmavšími konečky. Mohlo jí být stejně dobře čtyřicet jako šedesát. Vstal jsem, když se ke mně přiblížila, a podal jí ruku. Na pravém prsteníčku měla tenký zlatý kroužek. Žádný jiný viditelný šperk. Dokonce ani drobné náušnice.

„Pan Carter?“ otázala se a stále svírala mou ruku. „Jmenuji se Patricia Baumová. Těší mě, že vás poznávám.“

„Mě také,“ řekl jsem. Její přízvuk působil stejně kultivovaně jako Té s culíkem, ale neznělo to neupřímně. Působilo to jako cosi nacvičeného. Leštěný a laděný po mnoho let.

„Prosím, posaďte se,“ vyzvala mne. Posadil jsem se a ona si sedla na druhou židli. Dva agenti se postavili ke dveřím. „Jaký byl váš let? Chutnal vám Macallan? Doufám, že jsme se trefili.“

„Skotská byla vynikající a letadlo bylo bezvadné,“ odpověděl jsem. „Nemůžu ale říct, že bych byl unesen vaší službou zajišťující odvoz.“

Sklopila hlavu a snažila se tvářit zklamaně. Znělo to stejně prázdně jako její přízvuk. „Ano, za to se omlouvám. Doufám, že chápete, proč musíme přijímat opatření, pokud jde o to, abychom na schůzku nepouštěli zbraně zvenčí, ale dalo se to vyřešit jemněji.“

„Upřímně řečeno, Trish – můžu vám říkat Trish?“ Její rty se usmály, ale oči ne. „Nic z toho nechápu. Nevykládejte si to špatně, jsem vděčný za příležitost a vážím si všech zakázek na základě doporučení, které dostanu, ale jsou zde jistá nevyslovená pravidla, která nebyla dodržena.“

„To vskutku nebyla,“ řekla. „Je to politováníhodné, ale nutné.“

„A proč přesně?“

Posadila se zpátky na židli. Zkřížila štíhlé nohy a složila ruce na kolenou. „Přišel jste k nám s velmi dobrým doporučením, pane Cartere. Mohu vám říkat Ricku?“

„Prosím, říkejte mi tak, Trish.“ Jeden z agentů za mnou potlačil smích.

„Nejen od Leona,“ pokračovala nevzrušeně, „i když právě jeho pochvalné hodnocení vaší práce nás nakonec přesvědčilo, abychom vás oslovili. Zejména na nás udělala dojem vaše schopnost najít profesionály, kteří mají… řekněme… obratné ruce.“

Povytáhl jsem obočí.

„Máme co do činění s velmi choulostivou situací. Je třeba ji vyřešit rychle a efektivně, ale nikdy nesmí být možné vystopovat, kdo jsme my nebo naši obchodní partneři. Podle toho, co nám bylo řečeno, jste ten nejlepší, kdo je schopen najít lidi, kteří to dokážou.“

„Kdo je ‚my‘?“ zeptal jsem se.

„Moji nadřízení.“

„A to je kdo?“

„Říkejme jim správní rada.“

„Fajn,“ odtušil jsem a mávl rukou nad tím nesmyslem ze světa špionážních filmů. „Kdy se s nimi seznámím?“

„Ve stejný den, kdy se setkáte s Bohem, pane Cartere.“ V jejím hlase bylo tolik ledu, že jsem skoro čekal, že uvidím její dech. „Do té doby,“ pokračovala, „půjde vše přese mne.“

„Půjde to přes vás kvůli čemu? Tohle je ta část, kdy si máme promluvit o tom, co přesně potřebujete, aby mí kandidáti udělali.“

Trish pokynula mužskému agentovi. Muž něco vyťukal na telefonu a položil ho přede mě. Na displeji byla fotografie agentky FBI ze spisu. Pihy se jí skládaly do vrásek, které se jí právě začínaly prohlubovat na tváři. Text vedle snímku její hlavy ukazoval, že je veteránkou s dvacetiletou službou. Jmenovala se Nadia Spencerová.

Muž přejel prstem doleva a objevila se nová fotografie. Další agent FBI, tento se jmenoval Frank Portis. Jeho životopis prozrazoval, že je Nadiiným partnerem, ačkoli vypadal nejméně o deset let mladší. Oba byli na misi v Saúdské Arábii.

Znovu přejel prstem doleva. Další agent, David Lofton, ale ten byl z MI5. Blond vlasy, modré oči. Spíš Daniel Craig než Sean Connery.

Přejel prstem. Davidův partner, Lewis Reed. Oba muži působili tady v Londýně.

Pohyb prstem. Yosef Abram. Agent Mosadu. Tentokrát žádná fotografie ze složky, jen zrnitá černobílá fotka pořízená z dálky.

Pohyb prstem. Yosefova partnerka Leah Abramová. Vzácné manželské duo. Riskantní, ale efektivní pro práci v hlubokém utajení, pokud je manželství dostatečně pevné, aby to zvládlo.

Agent si vzal telefon a já se podíval na Trish. Už jsem věděl, že tu práci nevezmu, ale chtěl jsem ji aspoň vyslechnout. Na profesionální zdvořilosti mi pořád záleželo, i když jim ne.

„Společně,“ promluvila Trish, „představuje těchto šest agentů mezinárodní zásahovou jednotku, která se proměnila ve větší problém, než jsme původně předpokládali. Potřebujeme je odstranit. Čím dříve, tím lépe.“

Vyškubl jsem si z rukávu smítko chlupů a upustil je na podlahu, pak jsem si několikrát otřel prsty a palec o sebe. Získával jsem čas. Musel jsem pečlivě volit slova. Když jsem ve své staré firmě hledal vedoucí pracovníky pro nóbl společnosti, bylo přenechání zakázky jiným známkou síly. Dokazovalo to, že se nemusíte honit za prací mimo pole svého zájmu; že vaše služby jsou natolik žádané, že si můžete dopřát luxus vybírat, které projekty přijmete a které odmítnete.

Jak jsem však brzy zjistil, klienti v mém novém oboru se na odmítnutí nedívali stejně a měli tendenci reagovat… s nevolí.

„Nemůžete si je prostě koupit?“ zeptal jsem se nakonec. „Když máte v kapse Interpol, podplatit půl tuctu dalších agentů by mělo být ve vašich silách.“

„Zkoušeli jsme to. Několikrát. Zdá se ale, že oddanost absolutně pevným morálním normám byla předpokladem pro vstup do téhle zvláštní jednotky.“

„A co vaši lidé? Když máte představenstvo, nemáte také… tým projektového managementu, řekněme… který by to zvládl?“

„Ale ano,“ odtušila. „Jeden z nejlepších na světě. Ale jak jsem říkala, musíme se od toho držet co nejdál. A proto do toho vstoupíte vy.“

Povzdechl jsem si a hledal jsem další žmolky, které bych mohl odstranit ze svého obleku, ale žádné tam nebyly. „Bohužel, Trish, nevstoupím.“

„Co prosím?“ Poprvé od chvíle, kdy se posadila, se v jejím přízvuku objevila trhlina. Jen malá. Ale dost velká na to, aby jí prosákl závan dialektu cockney a méně nóbl výchovy.

„Upřímně řečeno,“ pokračoval jsem, „jsem překvapený, že tu vůbec sedím. Jestli jste si dali tu práci, abyste zjistili mou oblíbenou značku skotské, pak jste taky museli odhalit, že se nezaplétám do akcí proti orgánům hájícím zákon. Nikdy jsem to nedělal.“

„Dali jsme si tu práci,“ řekla. Trhliny v přízvuku byly pryč, zalepené návratem jejího ledového tónu. „Doufali jsme, že vás přesvědčíme, abyste udělal výjimku.“

„Nechápu, jak…“

„Tři miliony dolarů.“

Zamrkal jsem.

„To je náš rozpočet na všech šest zásahů, samozřejmě plus váš honorář. Můžete to rozdělit mezi své lidi, jak uznáte za vhodné. Při vaší obvyklé třicetiprocentní sazbě vám to vynese devět set tisíc dolarů.“

Vyschlo mi v ústech. Devět set tisíc dolarů byl téměř dvojnásobek toho, co jsem měl uloženo na všech svých účtech dohromady. Ale Trish ještě neskončila.

„Devět set ale není zrovna psychicky uspokojivé číslo, že? Je to tak blízko hranici toho, aby to bylo něco víc, něco mnohem většího. Je to vlastně jenom škádlení. Proto jsme si dnes ráno dovolili vložit na váš švýcarský účet sto tisíc. Říkejme tomu poplatek za angažování se. Nebo ještě lépe… Můžete to brát jako náš způsob, jak se omluvit za porušení oněch nevyřčených pravidel, na kterých vám tolik záleží.“

Moje ruka reflexivně sáhla po telefonu, ale stáhl jsem ji zpátky. Trish to viděla a zasmála se.

„Klidně si to zkontrolujte v bance,“ řekla. „Já se neurazím.“

Zaváhal jsem jen vteřinu, než jsem to udělal. Jistě, peníze tam byly. Jak se sakra dostali k údajům o mém účtu?

„To je celkem milion dolarů, pane Cartere. Pokud jsou naše informace správné, je to víc, než jste si najednou vydělal za celou svou kariéru.“

Její informace byly správné. A kdyby mi šlo o peníze, už bychom si dávno podávali ruce. Ale peníze pro mě pozbyly důležitosti ve chvíli, kdy jsem je přestal potřebovat. Do té doby jsem samozřejmě přišel o všechno ostatní, co mělo v mém životě nějakou hodnotu, a žádný počet nul mi to nevrátí.

Teď jsem v tom byl, protože vystoupit z toho všeho nepřipadalo v úvahu. Spát v noci nebylo nikdy snadné, ale jedním ze způsobů, který mi to stále ještě umožňoval, bylo namlouvat si, že lidé, o které šlo v každém mém uzavřeném obchodu, stáli všichni na špatné straně zákona. Když nikdo, komu jsem svým jednáním ublížil, nebyl nevinný, bylo mnohem snazší potlačit vlastní vinu. Což jde stranou ve chvíli, kdy začnete přijímat zakázky, jejichž cílem jsou ti dobří.

„I když mi to lichotí,“ řekl jsem Trish, „a s tím honorářem se nemýlíte, stejně budu muset odmítnout. Vybudoval jsem si kariéru tím, co umím nejlépe, a to nejsou zakázky, jako je tahle.“

„Jaká je ta zakázka?“ zeptala se Trish. „Najít lidi, kteří zabijí jiné lidi? Promiňte, ale myslela jsem, že právě na tom jste postavil svou kariéru.“

„Zapomínáte na mou práci v oblasti pašování, praní špinavých peněz a hackování na internetu,“ odpověděl jsem.

„I v těchto oblastech působíme,“ odtušila Trish. „A bylo by skvělé mít po ruce někoho tak talentovaného, jako jste vy, kdo by nám pomohl s náborem pro tyto projekty, až to bude potřeba. Ale zatím potřebujeme tohle. A má to přednost před vším ostatním.“

„Je mi líto, ale budete si muset najít jiného náboráře.“ Snažil jsem se nasadit tvrdší tón, aniž bych působil příliš agresivně. Agent-muž se pohnul ode dveří a postavil se vedle mě.

Opatrně, Ricku.

„Jestli chcete,“ řekl jsem a moc jsem si přál, aby pouzdro pod mým sakem nebylo prázdné, „rád vám doporučím pár jmen, která jsou v téhle nice stejně dobrá jako já ve své.“

„Kdybychom chtěli jiného náboráře, pane Cartere, byl by to on, kdo by právě teď seděl na té židli.“

Kolik životů ukončily tvé činy, Ricku? Kolik nevinných, i když se zapletli s nesprávnými lidmi? Dělalo to z nich také viníky? Zasloužila si žena, kterou Ian uškrtil, zemřít jen proto, že spala s Leonovým rivalem? Kolik dalších jako ona? Nenamlouvej sám sobě, co jsi nebo co děláš, jen proto, že těla, která za tebou zbydou, nepohřbívají s poctami.

Nebylo to poprvé – navzdory vysokému honoráři –, co mi někdo nabídl takovou práci. Dělejte to, co dělám já, dost dlouho a nakonec po vás budou zlí hoši chtít, abyste našli lidi, kteří zlikvidují ty hodné. Pokaždé jsem nabídku odmítl, aniž bych si spálil mosty. Vždy jsem se vrátil domů a projížděl vzpomínky na to, kým jsem býval, a namlouval si, že část toho člověka ve mně ještě zůstala. Že jsem ji nepohřbil spolu s těmi ostatními těly.

Tak proč se tentokrát cítím jinak?

„To se nestane,“ řekl jsem a odklonil jsem své myšlenkové pochody dřív, než mě zavedou někam, kam jsem nechtěl.

„To je škoda,“ opáčila Trish. Očima mi přelétla přes rameno, a než jsem stačil zareagovat, agentova ruka se mi pevně ovinula kolem krku a stlačila mi průdušnici u ohryzku. Jeho zbraň se mi přitiskla ze strany k hlavě. Mé ruce vystřelily vzhůru jako písty, aby uvolnily jeho sevření, ale bez valného účinku. Ovládla mne panika a vymazala všechny přetrvávající otázky o tom, kdo má v tomto vyjednávání navrch.

„Jestli mě zabijete,“ zachroptěl jsem se a tahal za jeho paži, abych se nadechl, „tak si stejně budete muset najít někoho jiného.“

„Vaše zabití jistě připadá v úvahu, pane Cartere,“ odvětila Trish trpělivě, „ale než se k němu dostaneme, je třeba udělat několik kroků. Koneckonců jsme se teprve začali snažit, abychom vás přemluvili.“

„Prosím,“ řekl jsem. To, jak se mi chvěl hlas, nebylo dobré, ale nemohl jsem si pomoct. „Nikomu nic neřeknu. To o mně víte.“

„Ale my se nebojíme, že půjdete na úřady, Ricku. Vaše pověst je v tomto ohledu bez poskvrny. Ale nepřiletěli jsme s vámi až sem a nezaplatili vám sto tisíc dolarů jen proto, abychom si koupili vaše mlčení.“

„Ty peníze si můžete vzít zpátky. Já je nechci.“

„To už je naprosto jasné, ale stejně potřebujeme, abyste dělal to, co umíte nejlépe. Pozitivní je, že jsem si celkem jistá, že svou práci zvládnete i bez špiček prstů.“

„NE!“ vykřikl jsem, nebo jsem to alespoň měl v úmyslu. To, co ze mě vyšlo, bylo jen o málo víc než vypísknutí. Agentova paže se stáhla ještě pevněji a ponechala mi jen slabounký pramínek vzduchu. Snažil jsem se vzdorovat, když mě Ta s culíkem popadla za levé zápěstí a přitáhla je na stůl, ale zbraň se mi zaryla hlouběji do spánku a svět začal šedivět, jak mi docházely zásoby kyslíku. Jediným rychlým pohybem vytáhla z kapsy nůž – zavírací nůž značky Smith & Wesson, stejný model, jaký použil můj řidič, když mi v Bruselu přeřízl pouta na zápěstí – a odstranila jím špičku mého levého malíčku od zbytku prstu. Těsně pod horním kloubem. Sevření na mém krku povolilo natolik, že jsem mohl vykřiknout, což byl pravděpodobně záměr.

Trish to chtěla slyšet a já ji nezklamal.

Když se mi skvrny z očí rozptýlily, uviděl jsem svou ruku v kaluži krve. Někdo mi zabalil uříznutou špičku prstu do látkového ubrousku, stočil ho a položil na roh stolu.

Jestli to dostanou na led dostatečně rychle, někdo by mi ho mohl znovu přišít, pomyslel jsem si naivně.

„Ricku?“ Trish téměř zavrkala mé jméno. „Vnímáte mne?“

Přikývl jsem a pokusil se odpovědět, ale jediné, co ze mě vyšlo, byla hekající série kašle. Agentova ruka, ačkoli se uvolnila, stále pevně objímala můj krk a byla připravena na Trishin povel znovu stisknout. Odložil zbraň, ale v tu chvíli už na mě bohatě stačil i tak.

„Dobře, protože se chystám naši nabídku znovu rozšířit. Možná jste přišel o kousek sebe, ale nepřišel jste o žádné peníze. Odmítněte nás však podruhé a přijdete o oko.“

Má hlava sebou škubla nahoru, když se agentčina ruka znovu pustila do práce. Ta s culíkem přitiskla špičku nože, nyní s rudými skvrnami, ke koutku mého levého oka. Na spodním víčku se vytvořil pramínek krve a stékal mi po tváři. Přes tenkou vrstvu kůže jsem ucítil slabý tlak. Ne dost velký, aby způsobil nějakou škodu; jen tolik, abych věděl, že tam je. Téměř jako ječné zrno.

Soustředil jsem se na dvě věci: nasát to málo vzduchu, co mi pohmožděná průdušnice dovolovala, a nepodělat se nebo nepočurat. Obojí se mi dařilo, ale jen stěží.

„Dobře,“ řekl jsem a nezmohl se na víc než na šeptání. Přikývl bych také, ale dokázal jsem si představit jen ten nůž, který se mi v důsledku toho zaboří do oka a po tváři mi sklouzne teplá krvavá stopa.

Trish pokynula agentovi, který uvolnil ruku z mého krku, a Té s culíkem, která odtáhla nůž. Zalapal jsem po vzduchu, ale bylo to, jako bych se snažil chlemtat vodu brčkem. Každý čerstvý nádech vyvolal nový záchvat kašle. Po několika minutách jsem se ovládl a přitáhl si zmrzačenou ruku k hrudi. Neměl jsem ani kapesník, kterým bych zastavil krvácení, tak jsem ji sevřel v pěst a pevně stiskl v naději, že to krvácení alespoň zpomalí, dokud se krev nesrazí. Krev mi po ruce stékala v teplých pramíncích a potřísnila mi rukáv a přední stranu košile.

„Jsem ráda, že jste se vzpamatoval,“ řekla Trish a usmála se. „Všechno jde mnohem hladčeji, když jsme všichni na stejné vlně.“

Zíral jsem na ni a nic neříkal.

„Za jak dlouho můžeme očekávat, že se objeví první kandidáti?“

„Dva týdny,“ zaskřehotal jsem. Pak jsem si odkašlal, připadalo mi to jako kloktání skleněných střepů, a zopakoval jsem to, tentokrát silněji.

„Dáme vám polovinu,“ odpověděla Trish.

„Vy to nechápete. Tohle je práce na více frontách, která vyžaduje minimálně tři kandidáty a vysokou míru precizního plánování. Chci se ujistit, že proces prověřování proběhne správně.“

„To dokážu ocenit, ale jsme poněkud v časové tísni. Váš seznam kandidátů je legendární, pane Cartere. Jsme přesvědčeni, že se vám podaří sehnat kvalitní lidi do týdne.“

Neprotestoval jsem. Veškerá kontrola, kterou jsem nad jednáním měl, byla nyní sbalena do zakrváceného ubrousku v rohu stolu. Místo toho jsem jen přikývl.

„Dobře, takže je to vyřešeno. Věřím, že požadujete polovinu honoráře předem a polovinu až po dodání kandidátů, ano?“

Znovu jsem přikývl.

„Peníze budete mít na účtu zítra ráno. Na stejném, který jsme použili pro prvních sto tisíc, pokud to nechcete rozložit mezi ostatní banky, které používáte?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ten jeden bude v pořádku.“ Byla to švýcarská banka a vklad 450 000 dolarů u nich vnímali zhruba stejně jako obsah společenské konverzace s kolegy. „Až budu mít kandidáty připravené k prezentaci, jak to chcete udělat?“

„Potřebujete, abych vám dal číslo svého mobilu?“

Samozřejmě že měli.