BIRD OF A THOUSAND STORIES

Text © 2025 by Kiyash Monsef

Cover illustration © 2024 by Angelo Rinaldi

All rights reserved, including the right of reproduction
in whole or in part in any form.

Translation © Olga Bártová, 2025

ISBN 978-80-284-0764-3

Pro Sibley

Pro Tildena

Ať vás zajímají dobrodružství,

ať jsou vaše dobrodružství zajímavá

PTÁČEK
TISÍCE PŘÍBĚHŮ

Bylo nebylo.

Ve starobylém městě Níšápúru krmily dvě osiřelé dívky každé ráno vrabce, kteří v noci hřadovali na jalovcích, dřínech a mandloních.

Město v té době oplývalo zlatem, kořením a hedvábím. Cesty byly široké a rovné, na náměstích se čile obchodovalo a v zahradách bujně kvetly voňavé jasmíny a granátovníky. Chudí lidé jsou ovšem i v nejbohatších městech stejní a osiřelé dívky z našeho vyprávění už ani chudší být nemohly. Žily na ulici. Pracovaly za pár drobných a kousky suchého chleba, a když je nikdo nevyhnal, spaly v zahradách.

Vrabci byli jediní přátelé osiřelých dívek, neboť ve velkém městě na sebe nikdo nechtěl vzít břímě v podobě dalších dvou dětí, ještě ke všemu dívek. Vrabci však byli vděční za drobky chleba a zrníčka, o něž se s nimi osiřelé dívky dělily. A jednoho dne dívkám projevili svůj vděk tím, že je naučili ptačí řeč.

„Děti,“ spustili vrabci, „děkujeme vám za vaši laskavost. Už nemůžeme dál snášet vaše utrpení. Ptáček tisíce příběhů, Bulbul-e-Hazar-Dastan, ví všechno, co je třeba vědět k tomu, abyste se znovu setkaly se svými rodinami. Musíte ho vyhledat.“

Ani jedna dívka si původní rodinu nepamatovala a nikdy nesnila o tom, že by se s ní mohla znovu setkat. Zažily jen krutý sirotčinec, kde se seznámily, a drsné ulice, kde nyní pobývaly. A ačkoliv si to nepřipouštěly a možná si to ani neuvědomovaly, vrabčí píseň zasáhla cosi skrytého hluboko v jejich nitru – tajnou naději, že třeba nejsou tak úplně samy.

A tak se ty dvě osiřelé dívky vydaly hledat Ptáčka tisíce příběhů. Naplňovala je naděje a jistota, protože byly chytré a statečné, znaly řeč ptáků a všechno už mohlo být jen lepší. Vrabci ovšem osiřelým dívkám neřekli, že Ptáčka tisíce příběhů drží v zajetí čarodějnice a na dalekém Hradě, odkud není návratu, ho střeží zlý obr.

Možná vrabci o čarodějnici a obrovi a Hradu, odkud není návratu, nevěděli. Nebo možná věděli, ale rozhodli se o nich pomlčet.

Někdy, zejména na začátku cesty, je lepší takové věci nevědět.

| 1. kapitola |

TA DRUHÁ VĚC,
KTEROU MI TÁTA ZANECHAL

Z oblohy padal popel.

Nesl se k nám ze špinavého oparu naoranžovělé barvy v řídké mlze drobných šupinek. Tiše dopadal na zem, jemnější než peří, lehčí než sníh. Jemný bledý prach se usazoval na předních sklech, listech, řasách a pronikal do nosních dírek, krku a plic.

Sto padesát kilometrů od Berkeley hořel svět. Do suchých stromů udeřil blesk a o zbytek se postaralo horko a vítr. Teď byl v plamenech už celý les, vzduch chutnal kysele a spáleninou a já jsem se vracela z železářství s roličkami modré malířské pásky, protože Malloryn Martellová tvrdila, že ji potřebuje na svoje protikouřové zaklínadlo.

Když jsem vešla do domu, zamrkala jsem, abych dostala popel z očí, a pak jsem si ho vytřepala z vlasů. Částečky popela se zlehka snesly na podlahu v rozmazaném proudu oranžového odpoledního světla. Zavřela jsem za sebou dveře, aby škodlivý vzduch nevnikl dovnitř.

Z kuchyně jsem slyšela hrát kalypso, jasný nadšený dívčí hlas zpívající do rytmu a lomoz provázející přípravu jídla.

„Co chystáš?“ zavolala jsem.

„Těstovinový salát,“ ozvala se Malloryn z kuchyně. „Máš esemesku od Grace. Jede sem. Cestou nabere Carrie.“ Vešla jsem do kuchyně. Malloryn Martellová s poskakujícími blonďatými kudrnami a velkýma zářivýma očima právě do vychladlých těstovin vmíchávala hrsti nakrájených paprik, mraženého hrášku a bílých fazolí z konzervy. Od jejích nohou mi na pozdrav ňafl její šedý lišák Zorro. Jantarové oči mu zářily stejně jako jí.

„Holky to zaklínadlo nezkazí, ne?“ zeptala jsem se.

„Jasně že ne,“ odpověděla. „Čím víc nás bude, tím líp.“ Několikrát nad mísou máchla slánkou a štědře ji zalila olivovým olejem, znovu těstoviny zamíchala, při každém záběru lžící se jí roztancovaly kudrny, a ochutnala. Nabídla Zorrovi fazoli a on ji zhltl s nadšeným cvakotem drobných tlapek na linoleu. „Důkaz kvality,“ poznamenala. „Prostřu misky.“

Malloryn utekla z domova (nebo „si dávala oraz“ od rodičů, jak sama říkala), byla čarodějka a taky moje spolubydlící a kamarádka. Bydlely jsme spolu už skoro rok. Ona a její fámulus Zorro měli pokoj na konci chodby v patře kousek ode mě. Když byla škola, dělaly jsme spolu úkoly. Občas jsme spolu zachraňovaly svět.

Když začaly prázdniny, Malloryn trávila celé dny v obchodě s okultními předměty v Oaklandu, kde do té doby pracovala jen po večerech. Pokud zrovna nebyla v práci nebo neshromažďovala ingredience na nějaké svoje kouzlo nebo zaříkadlo, většinou vařila. K šestnáctým narozeninám mi dokonce upekla pětivrstvý duhový dort s překvapením a nahoru na něj růžovou polevou napsala „Marjan, všechno nejlepší“. Dort mi někdo upekl poprvé od máminy smrti. Moje slzy mě překvapily skoro stejně jako ji. Ale možná díky nim byl dort o to lepší. Nebo jen Malloryn prostě byla dobrá kuchařka. Obojí je možné.

Bydlely jsme v domě, který dřív patřil mému otci. Teď byl můj. Pořád jsem si nebyla jistá, jestli ho chci. Připadala jsem si v něm osamělá, byl v něm klid, který mě ale zároveň tížil. V každém koutě na mě dýchaly vzpomínky. Podlahy vrzaly. Všechno bylo staré. Jenže jsem neměla na výběr. A kvůli střední škole a Té druhé věci, kterou mi táta zanechal, jsem ani neměla čas hledat něco jiného.

S Malloryn se mi v tom domě každopádně bydlelo líp. V kuchyni to díky ní krásně vonělo. Poslouchala hudbu, která byla veselá, ale ne nijak dotěrně. Věnovala se podivuhodným projektům se svíčkami, mořským sklem a bylinkami, sice žádný z nich nedával moc smysl, a přišlo mi, že žádný nefunguje tak, jak by měl, ale díky nim mi můj starý divný dům připadal vlídný a překvapivý a jiný.

Malloryn dala těstovinový salát do lednice a šla prostřít. Našla jsem čistou sklenici a natočila do ní vodu z kohoutku. Z venkovního vzduchu mě bolelo v krku a vzduch v domě nebyl o moc lepší. Lokla jsem si, vypláchla z pusy popelavou špínu, vyplivla ji a pak jsem si znovu lokla.

Ťuk ťuk ťuk.

Vyděsil mě hluk od kuchyňského okna. Na sklo nervózně a s rozrušeným spěchem ťukala červenka. Seděla venku na parapetu a peří měla významně načepýřené.

Ťuk ťuk ťuk.

Na okamžik mi černým korálkovitým okem pohlédla do očí, byl to tak přímý a upřený pohled, že se mi zatajil dech.

„Mal,“ zavolala jsem přes rameno. „Pojď se na něco podívat.“

Červenka mi ještě chvilku hleděla do očí a pak pohledem uhnula, jako by mi měla předat zprávu, ale už ji zapomněla. Za okamžik roztáhla křídla a odletěla.

„Co je?“ zeptala se Malloryn. Přišla z jídelny se lžící v ruce.

„Pták,“ odpověděla jsem. „Ťukal na okno. Měla jsem pocit, že se na mě dívá.“

Přitiskla jsem hlavu ke sklu, abych zjistila, kde červenka je, ale už zmizela za okapem.

„Asi chce uniknout kouři,“ poznamenala Malloryn. „Ten ptáky mate. Prý z oblohy padají celá hejna. Prostě umírají vyčerpáním, protože nepoznají, kde mají přistát.“ Smutně se podívala na okno a pak na lžíci v ruce, která jí připomněla, že má ve vedlejším pokoji něco rozdělaného. Dívala jsem se, jak odchází, a pak jsem se naposledy otočila k oknu, jako by se zmatený ptáček s oblohou na špičkách křídel měl vrátit a znovu zaťukat zobákem na moje malé špinavé okno.

Uvědomila jsem si, že jsem neřekla tak úplně to, co mě napadlo.

A totiž to, že mě červenka hledala.

Za deset minut dorazila Grace Yeeová. Rachotící kombík, který jsme láskyplně překřtily na Modrou velrybu, zaparkovala před domem a já jsem ji rychle odvedla dovnitř, aby dveře nezůstaly dlouho otevřené. Grace přehnaně předváděla, že se dáví.

„Kde je Carrie?“ zeptala jsem se.

„Marjan, dělala jsem, co jsem mohla,“ prohlásila. „Ten seminář je sice jen online, ale znáš Carrie.“

Neurotickou a ve všem až přespříliš úspěšnou Carrie Finchovou jsem opravdu znala. Někdy to na ní bylo okouzlující. Někdy nás její podrobné poznámky z hodin zachránily před průšvihem. A někdy to prostě bylo otravné.

Malloryn napřáhla ke Grace ruku s rolí lepicí pásky, ale Grace zvedla paži, ve které už jednu třímala.

„Mám svoji,“ oznámila. Její rodiče vlastnili železářství.

„Přelepte okna po obvodu,“ vyzvala nás Malloryn. „Všechna místa, kde by mohla být škvíra.“

„Mal, nechci se tě dotknout,“ prohodila jsem, „ale víš určitě, že to je uřknutí?“

„Jestli funguje, tak je,“ řekla a mrkla na mě. Máchla rukou, se škubnutím odlepila konec pásky, kus utrhla a připlácla na nejbližší okno. „Abrakadabra,“ řekla.

„Náš dům je na řadě hned po to vašem,“ ozvala se Grace. Pak začala oblepovat okna a hlavou kývala do rytmu Mallorynina kalypsa. S Grace a Malloryn mě pojilo zvláštní pouto. Malloryn nás občas označovala za coven. Možná jsme coven opravdu byly; Malloryn kouzla viděla úplně všude. Ona i Grace mi rozuměly tak jako nikdo jiný. Když jsem byla s nimi dvěma, nemusela jsem svá tajemství tolik střežit. Mohla jsem se uvolnit, a ať už jsme dělaly cokoliv – nakupovaly čarodějnické potřeby, psaly úkoly, oblepovaly stará okna, aby se dovnitř nedostal kouř z lesních požárů –, čas plynul tak nějak mimo nás. A když tyhle chvíle skončily a jedna z nás musela odejít, bylo to pokaždé příliš brzy.

Za hodinu jsme měly utěsněnou většinu oken v patře. Grace si nabírala do misky druhou porci těstovinového salátu. Malloryn nahoře zalepovala okna ve svém pokoji. A já jsem dávala před krb kus kartonu, když vtom se ozvalo zaklepání na dveře.

Ťuk ťuk ťuk.

Klepání bylo krátké a strohé – tři rychlé, úsporné údery přehlušily tropickou hudbu a vytrhly nás všechny z lepenkového transu.

„Čekáš návštěvu?“ zeptala se Grace a podívala se na mě.

Zvedla jsem se a vyrazila ke dveřím. Malloryn došla ke schodům, mlaskla na Zorra a ten se odšoural do jejich pokoje. Grace se na mě dlouze a ostražitě podívala.

„Nic se neděje,“ uklidňovala jsem ji. Její jedinou reakcí bylo skeptické zamračení.

Odvedla jsem ji do kuchyně, aby nebyla na očích. Po další chvilce znepokojeného mlčení zavrtěla hlavou, odešla do zadní části domu a nechala mě samotnou.

Otevřela jsem dveře.

Venku stál muž středního věku s kulatou plešatou hlavou, oblečený do světlého obleku.

„Karle,“ hlesla jsem.

„Marjan,“ řekl se slabým německým přízvukem. Na ulici stálo nastartované auto a blokovalo příjezdovou cestu.

„Teď hned?“ zeptala jsem se.

Přikývl.

VELKÁ RODINA A MALÝ DRÁČEK

Bylo nebylo.

Po mnoho generací chovala jedna velká rodina v železné konvičce malého draka. Dráček byl vždycky malý, a pokud je známo, vždycky žil v konvičce. Zato rodina nebyla vždycky velká, ba dokonce to ani nebyla rodina. Zpočátku to byl jen chlapec, mladík, který utratil poslední peníze za železnou konvičku, protože věřil, že mu změní osud.

A taky že mu osud změnila. Drak dal jeho životu smysl. Spojil ho s lidmi, kteří ho potřebovali. Otevřel mu oči do světa pohádkových zvířat a lidí, kteří se o ně starali. Pomohl nejpodivuhodnějším tvorům najít domov u lidí, kteří si o ně svým životem přímo říkali. To byl jeho dar – poznal, kdo je takových zvířat hoden. A když chlapec, nyní již starý muž, naposledy odložil konvičku, učinil tak v kruhu mnoha svých milujících dětí a vnoučat a ti všichni chápali smysl života stejně jako on a drak.

Drak vybíral neuvěřitelným tvorům společníky, kteří jich byli hodni, a členové rodiny zařizovali, aby se tvorové ke svým společníkům dostali. Po mnoho generací plnili dračí přání a chránili podivuhodnou síť lidí a tvorů zahrnující všechny kultury a společenské třídy. Práce se jim dařila. A dostávali za ni odměnu. Možná ne tak vysokou, jakou by bývali mohli. Vždyť takový král nebo papež by za jejich služby pravděpodobně nabídl mnohem větší obnos než obyčejný kovář. Jenže král často není pro neuvěřitelné tvory nejlepším společníkem, což vám rychle poví každý dráček. Takže někdy bylo obrovské bohatství odmítnuto a přijala se skromná symbolická částka. Přesto měla rodina v pokladně dost peněz na to, aby žila šťastně nebo alespoň v bezpečí.

Jenže rodiny se mění, zvlášť když mají tolikrát nadosah obrovské bohatství, ale ani jednou se ho nedotknou. Může se stát, že i ta nejsrdečnější rodina se dlouho chová správně, ale pak začne zkoušet, co okolí vydrží. Mnoho generací po chlapci, který poprvé vzal konvičku do roztřesených rukou, téhle rodině došlo, že pokud se rozhodne nedbat přání draka v konvičce, drak s tím nic nezmůže.

A byl svět skutečně horší, když hipogryf přešel do rukou železničního magnáta, a ne železničního inženýra? Když wyverna prodali panovníkovi, a ne dělníkovi?

Teprve se ukáže, zda tahle rodina, která si osvojila umění omlouvat vlastní chamtivost, přivedla svět ještě k horšímu. Možná ano.

Jedna čistá duše se mezi nimi ovšem našla. Jednoho dne totiž jistá členka téhle rodiny dráčka osvobodila. Učinila tak ze vzdoru i z milosrdenství. A učinila tak s nadějí – s nadějí, že rodina, která sešla ze správné cesty, by se na ni zase mohla vrátit.

Chamtivost je ovšem jako lepkavá, ničivá skvrna. Vsákne se do duše jako dehet do šatů. A tahle velká rodina si v chamtivosti libovala příliš dlouho na to, aby se jí zbavila. Bez dráčka, který by je vedl, jim v uších zněl jen hlas jejich touhy.

A kdo by je zastavil? Byli bohatí, měli jedinečné znalosti o tvorech chovaných v zajetí a byli mocní.

Čin vykonaný s nadějí tak dal vzniknout novému temnému odkazu: prázdné konvici a prázdným srdcím.

| 2. kapitola |

IS. TAN. BUL

„Dej mi chvilku,“ řekla jsem. „Zůstaň tady. Venku.“ Zavřela jsem dveře, částečně kvůli špatnému vzduchu a částečně proto, že venku byl jeden svět a uvnitř byl dru-
hý a já jsem potřebovala, aby zůstaly oddělené. Malloryn a Grace věděly, že nepracuju úplně sama. A obě podle mě tušily, že moji zaměstnavatelé nejsou zrovna nejčestnější. Ale zatím se s nimi nesetkaly a já jsem na tom nehodlala nic měnit.

Sbalená taška čekala úplně dole ve skříni, přesně tam, kam jsem ji odložila po poslední cestě. Obsahovala můj pas, pár věcí na převlečení a menší štos bankovek pro případ nouze. Popadla jsem ji a zamířila zpátky ke dveřím.

Malloryn se na mě nahoře u schodů významně podívala.

„Ozvu se,“ uklidňovala jsem ji.

„Počkej,“ zarazila mě. Odběhla do svého pokoje a pak se vrátila s něčím v ruce. „Ukaž zápěstí.“

Natáhla jsem k ní ruku, ona rozevřela pěst a v ní se ukázala bleděmodrá stuha. Uvázala mi ji kolem zápěstí.

„Na ochranu,“ vysvětlila. „Jako malířská páska, ale proti nebezpečí.“

Utáhla uzel. Připadala jsem si pořád stejně.

Grace čekala dole pod schody. Stoupla si mezi mě a dveře a vypadala rozzuřeně.

„Nemusíš pracovat s pochybnými týpky,“ prohlásila pevně a vrhla nedůvěřivý pohled ke dveřím.

„Jinak to nejde,“ namítla jsem. Byla to pravda z mnoha důvodů, ale Grace se na vás dokázala podívat tak, že jste znejistěli, ačkoliv jste věděli, že máte pravdu.

„Marjan, zapomeň na hrdinství,“ nabádala mě.

„Vždyť já ani nevím, co to hrdinství je,“ řekla jsem až příliš nenuceně. Grace mě probodávala pohledem a odmítala mě pustit, dokud ji nezačnu brát vážně. „Neboj,“ řekla jsem nakonec. „Brzy se vrátím.“

„To doufám,“ poznamenala – obvinění, odsouzení a potrestání, všechno v jednom.

Zločin: odjíždím z domova někam daleko s cizími lidmi s pochybnými úmysly, dělat něco, co je pravděpodobně nebezpečné.

Oběti: všichni, na kterých mi záleží, včetně mě.

Cítila jsem, jak se na mě upírají všechny oči v domě vyjma těch mých. Nevěděla jsem, co mám Grace nebo Malloryn říct, tak jsem uhnula pohledem, šinula si to ke dveřím a v každé neohrabané části těla mě svíral pocit viny.

Karl stál tam, kde jsem ho zanechala, a tvářil se tak nějak znuděně. Chtěla jsem vyjít ze dveří, ale než jsem stihla udělat krok, poplácala mě po rameni ruka, odtáhla mě na stranu a mezi mnou a místem, na které jsem chtěla dojít, opět stála Grace, v roztřesené ruce svírala pero a kus papíru a podávala ho Karlovi.

„Co je to?“ zeptal se Karl. „Kdo jsi?“

„Jsem její kamarádka,“ odpověděla napruženě. „A tohle je smlouva. Podepíšete ji.“

„Nic podepisovat nebudu,“ namítl Karl zmateně a trochu uraženě, což mě docela pobavilo.

„V tom případě s vámi moje kamarádka nejede,“ nedala se Grace. Strčila mu papír a pero skoro až pod nos a příkře se na něj zadívala. Dlouho se nic nedělo. Nakonec si povzdechl.

„Co je tam napsané?“ zeptal se, vytrhl jí papír a pero z ruky a ostražitě přelétl papír očima.

„Je tam napsané, že tuhle holku za každou cenu ochráníte a že ji živou a zdravou přivezete domů. A podepíšete to, jinak nikam nejede.“

„Jak dlouho ten papír nosíš s sebou?“ zašeptala jsem.

„Marjan, buď zticha,“ okřikla mě a upřela svůj uhrančivý pohled na Karla.

„Není to právně závazné,“ poznamenal nevěřícně a nervózně. „Není u toho notář. Není u toho svědek. Je to naprosto nemístné.“

„To. Je. Mi. Fuk,“ prohlásila Grace pevným hlasem. „Podepište to.“

Karl zvedl oči, podíval se na Grace a pak zase na papír. S dalším povzdechem ustoupil. Něco dolů na papír načmáral a s otráveným výrazem ho vrazil Grace zpátky do ruky.

„Přijedeme pozdě,“ sdělil mi, pak se otočil a odkráčel k autu.

„Díky,“ pošeptala jsem Grace a myslela jsem to upřímně, i když bylo těžké říct, za co přesně jí děkuju. Zlostně hleděla Karlovým směrem.

„Nelíbí se mi,“ zabručela. „Nelíbí se mi to.“

„Musím jet,“ řekla jsem. „Někdo potřebuje moji pomoc. A on mě tam doveze. Takhle to je vždycky. Je to v pohodě.“

„Jen mi slib,“ naléhala, „že jestli si budeš muset vybrat mezi tím, co je správné, a tím, co tě dostane živou a zdravou domů... Tak mi slib, že se vrátíš domů.“

Mlčky a strašlivě upřeně na mě hleděla a chtěla, abych jí to slíbila.

„Dobře,“ řekla jsem. „Slibuju.“

Grace to uspokojilo, a tak jen znovu probodávala Karla pohledem. Vzala jsem tašku a sešla po schodech na chodník k čekajícímu autu.

„Dobrá kamarádka,“ prohodil Karl tiše, když jsem se k němu přiblížila.

„Jo,“ souhlasila jsem. „To teda je.“

„Na kamarády si člověk musí dávat pozor,“ povídal dál.

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se. Ale on zavrtěl hlavou na znamení, že to nebude rozvádět.

Podívala jsem se na Grace stojící ve dveřích mého domu. Podle mě nečekala, že se na ni podívám zrovna v tu chvíli, protože se na okamžik přestala tvářit ostře a drsně. Ramena měla svěšená a v očích jí byl vidět náznak obav. Ale jakmile zjistila, že se dívám, narovnala se a nasadila zuřivý výraz.

Zapomeň na hrdinství.

Karl si maličko netrpělivě odkašlal a pak pokynul do tmy uvnitř auta. Chabě jsem na Grace kývla a nasedla jsem. Dveře se za mnou zabouchly. Nato Karl auto obešel a taky nastoupil.

„Kam jedeme?“ zeptala jsem se.

„Do Istanbulu,“ odpověděl.

Istanbul.

Ty slabiky mi hučely v hlavě po celou zamlklou cestu na letiště. Karl mě svižně provedl bezpečnostní kontrolou, pak k odletové bráně, a tam jsme se mlčky posadili. Když ohlásili naše sedadla – u uličky a u okýnka nad křídlem, sedadlo mezi námi prázdné –, tiše jsme nastoupili, tiše se usadili, tiše odletěli.

Karl byl můj průvodce. Byl Holanďan. Tuhle práci převzal na jaře a podle mě ji dělal dobře, ale to neznamenalo, že jsem ho měla ráda. Byl upjatý, dost suchar a nudný jako máloco. Vlastně byl tak nezajímavý, že kdybyste ho v místnosti cíleně hledali, nejspíš byste ho nejmíň dvakrát přehlédli, než byste zaznamenali, že tam přece jen je. Skoro jsme se nebavili, nanejvýš jsme si sdělovali pokyny nebo důležité informace. Vypadalo to, že rád čte staré zaprášené knihy o obskurní historii, tedy pokud zrovna nehlídal, abych mu nezmizela z očí.

Byl vzdálený příbuzný mého bývalého průvodce – o něm jsme nikdy nemluvili – a všech ostatních, kteří jeli v tomhle kšeftu. Jedna velká, pochybná rodina se spoustou peněz a spoustou tajemství. Říkali si Fellsovci a neměli mě rádi, jenže mě kvůli ochraně svého majetku potřebovali. Já jsem je taky trochu potřebovala, protože mi pomáhali najít lidi, kteří mě opravdu potřebovali. Tvoje rodina a naše rodina tvoří jeden ekosystém, prohlásil Karl jednou a propletl si prsty na znamení, že se hezky a vyváženě doplňujeme.

Svým způsobem měl pravdu. Tvořili jsme ekosystém. Ale ten nebyl hezký a vyvážený už vůbec ne. Veškerou moc, veškeré peníze i veškeré konexe měli Fellsovci. V podstatě jsem neměla na vybranou a musela jim pomáhat, protože to byla jediná možnost, jak dělat to, co jsem musela. Karlovi a jeho příbuzným ve výsledku záleželo jen na penězích a na vlivu, na tom, jak se zabezpečit a jak zabezpečit svoji budoucnost.

Je chyba jim pomáhat?

Tahle otázka byla jako ostnatá ryba na mořském dně – nebezpečí, které je nejlepší pozorovat z dálky, protože ostny jsou plné jedu.

Takhle jsme na tom byli. Nemluvili jsme spolu, nedůvěřovali jsme si, ale přesto jsme se společně snažili, každý ze svých vlastních důvodů, dělat práci s velkým P.

V polovině letu jsem se k němu otočila a hlasitě si odkašlala. Když zvedl oči od rozečtené knihy – ta patrně pojednávala o běžném životě ve středověké vesnici –, už je měl podezřívavě přimhouřené.

„Můžeš mi říct něco o pacientovi?“ zeptala jsem se.

Na okamžik se zarazil a snažil se odhadnout, kam tím mířím.

„Ať tam nedorazím nepřipravená,“ dodala jsem.

„Dýchací obtíže,“ sdělil mi nakonec.

„Hm,“ odtušila jsem. Měla jsem to nechat být, jenže on se tvářil tak samolibě, že jsem neodolala a trochu si rýpla. „Dýchací obtíže si nemůžeme dovolit, ne? Vždyť dýchací obtíže srazí prodejní cenu přinejmenším o dvacet procent, ne?“ uvažovala jsem nahlas.

Zamračil se.

„Cože?“ mluvila jsem dál. „Řekni, že se pletu. Řekni, že je to něco úplně jiného. Řekni, že ti opravdu záleží na tom...“ Málem jsem řekla „zvířeti“, ale některá pravidla jsem nebyla ochotná porušit. „Pacientovi.“

„Pacient je tvoje starost,“ prohlásil Karl. „Nic jiného se tě netýká.“

„Máte kupce?“ vyzvídala jsem.

„Ne,“ odpověděl.

Zase se pustil do čtení s uspokojením, že měl poslední slovo. Znovu jsem si odkašlala. Dělal, že neslyší, ale po chvíli se zamračil a knihu odložil.

„Ano, Marjan?“ řekl s nucenou trpělivostí, která mě naplnila tichou malichernou radostí.

„Zbude nám čas, až skončíme?“ zeptala jsem se. „Jako třeba na rychlou prohlídku města?“

„Proč se ptáš?“ podivil se a úkosem na mě vrhl podezíravý pohled.

„No,“ spustila jsem obezřetně, „já jen, že jsem v Istanbulu ještě nebyla. Chtěla bych se podívat, jak tam vypadá, ehm –“ podívala jsem se na obálku jeho knihy – „běžný život.“

Zatvářil se trochu kysele, což znamenalo, že přemýšlí. Nakonec si odevzdaně povzdechl. „Uvidíme, jak to půjde,“ řekl. Zamračeně se otočil zpátky ke knize.

Bylo to takové stébélko, kterého jsem se snažila chytit. To jméno jednou zmínil strejda Hamid, když jsem se ho ptala na generaci před tátou: vzdálený bratranec, který opustil Írán a zpřetrhal veškeré kontakty. Adresa, o níž nikdo s jistotou nevěděl, jestli ještě platí, protože na odeslané dopisy nikdo neodpovídal. Žádné sliby, žádné záruky, jen neurčité „možná“ ve městě, které jsem až dosud neměla v úmyslu navštívit.

Istanbul.

Is. Tan. Bul.

Ťuk ťuk ťuk.

Přistávali jsme vrstvou roztroušených mraků. Za okýnkem se mihl třpytivý Bospor a zářivá Hagia Sofia a Karl strčil záložku do knížky. Rychle jsme prošli celní zónou (patřit k Fellsovcům se občas přece jen hodilo) a nasedli do taxíku. Zanedlouho jsem odemykala dveře malého, ale obstojného hotelového pokoje blízko centra, padla na postel a usnula.

Nazítří nás brzy ráno v hotelu přivítal muž o trochu starší než já, s kudrnatými tmavými vlasy, opatrnýma hnědýma očima a vyrovnaným obezřetným výrazem. Pozdravil nás tichou úklonou a odvedl nás k přivolanému taxíku.

V zemích, kde jsme se ani já, ani Karl nedomluvili, jsme využívali místní prostředníky. Většinou se chovali takhle. Tiše. Diskrétně. Nepředstavili se, ani se na nic neptali. Nenavazovali oční kontakt. V místnosti zabrali zhruba tolik místa jako stín.

Projížděli jsme širokou ulicí lemovanou stromy, podél celého bloku se táhly výlohy obchodů. Cedule byly napsané povědomými písmeny, ale kromě slova „burger“ u podniku, ve kterém prodávali spíš šavarmu, jsem nerozuměla vůbec ničemu. Obsahovaly příliš mnoho diakritických znamének a neznámých znaků a přišlo mi, že jsou všechna písmena zpřeházená. Slova končila příliš brzy nebo byla moc roztáhlá nebo vytvářela zvuky, které někdy připomínaly mně známé perské výrazy, ačkoliv jsem si nebyla jistá, jestli je v duchu vyslovuju správně.

U venkovních kavárenských stolků šuměl hovor. Na chodnících se hemžili muži ve sportovních tričkách a tričkách s límečkem, ženy v šátcích a dlouhých tunikách nebo ve slunečních brýlích a džínových bundách. Prudce jsme zahnuli do menšího kopce a asfalt vystřídala dlažba. Znovu jsme odbočili, tentokrát na úzký stinný dvůr, a zastavili jsme.

„Než půjdeme dál,“ vyzval Karl prostředníka, „uvažte si, prosím, přes oči pásku.“

Doganu Ozgenerovi bylo lehce přes třicet a vypadal smutně a sešle. Všechno na něm – od tmavých neupravených vlasů, hustého obočí a hrubého plnovousu po pomačkané oblečení a dlouhé, jemné řasy, které mi připomínaly ty tátovy – vypovídalo o osamělosti a vrozeném smutku. Přesto se přívětivě usmál, pozval nás dál a nabídl nám čaj.

Žil sám v malém tmavém přízemním bytě, zaplněném od podlahy až ke stropu starými věcmi. Vysvětlil nám, že v patře bydlí jeho rodiče. Všude byly stohy knih, vinylové desky, staré televizory a počítačové součástky. V malém kuchyňském koutu se vršily hrnce a pánve – víc, než jich člověk žijící sám potřebuje. Na úzkém sporáku stály dvě kovové konvičky, ta menší hnízdila na větší. Dogan nám oběma přinesl skleněný šálek i podšálek a odvedl nás ke stolku u zdi, který nebyl dost velký pro všechny.

„Silný, nebo slabý?“ přeložil prostředník. Pásku přes oči měl pevně utaženou. Nepřišlo mi, že by mu to vadilo, ale svá slova adresoval prázdnému prostoru mezi námi.

Karl si řekl o silný čaj a já jsem se zeptala, jestli bych mohla dostat střední. Dogan zamířil do kuchyně, za chvíli se vrátil a v každé ruce nesl jednu konvičku. Z té menší nám nalil do šálků. Čaj měl barvu cedrového dřeva a jeho kouřová vůně se vinula a naplňovala byt. Dogan do mého šálku přidal trochu horké vody z větší konvice, takže barva čaje v šálku jantarově rozkvetla. Zatímco jsme pili, Dogan začal mluvit.

„Prý je na dvorku za domem,“ přeložil prostředník. „Prý měl vždycky dojem, že se o něj má starat.“

„To není nic neobvyklého,“ poznamenala jsem.

„Prý se tu objevil před třemi lety,“ řekl prostředník, jeho hlas zněl vyrovnaně a pedanticky. „Jeho rodičům se nelíbí. Podle nich by se o něj neměl starat, měl by si najít ženu – jinou ženu. Chtějí vnoučata. Ale...“

Dogan se odmlčel a prostředník taky.

„Takže jste byl ženatý?“ zeptala jsem se.

„Byla to chyba,“ prohlásil prostředník. „Říká, že to byla chyba. Skončilo to špatně.“

Dogan se zadíval do dálky a zavrtěl hlavou nad přízraky, které tam viděl.

Já jsem stěží viděla na dvorek za domem. Byl to malý, stinný kousek skromné zahrady s několika keři, ze všech stran obklopené zdmi činžovních domů. Nepřišlo mi, že tam je něco neobvyklého nebo zarážejícího.

„Máte hodně věcí,“ poznamenala jsem.

„Až moc,“ přeložil prostředník Doganova lítostivá slova. „Prý se jich nedokáže zbavit. Všechno má nějaký význam.“

Dogan vstal a z poličky namátkou vyndal ošoupanou knihu.

„Tuhle,“ spustil prostředník. „Tuhle knihu četl, když studoval na univerzitě. Dal mu ji kamarád – dobrý kamarád, ale už se s ním dlouho neviděl. Když se na ni podívá, vidí kamarádovu usměvavou tvář. Cítí se mladší a šťastnější, jako tenkrát. Kdyby ji vyhodil, zmizel by s ní i onen okamžik a ta část jeho já by zemřela.“

Dogan pokrčil rameny a vrátil knihu na místo, odkud ji vzal.

„Tak se to tady má se vším,“ řekl prostředník.

Chvíli jsme všichni mlčeli. Existoval jen pokoj, věci v něm, v nich obsažené vzpomínky a všechno to bylo těžké a nehybné.

„Povězte mi něco o svém kamarádovi na zahrádce,“ vyzvala jsem ho.

BERÁNEK
NA ZAHRADĚ

Bylo nebylo.

Zahradník jednoho významného šlechtice objevil v odlehlém koutě zámeckého parku neobvyklý výhonek. Nejdřív ho napadlo, že ho vytrhne jako plevel, ale jakmile na výhonek sáhl, ucítil, že je výhonek něčím jiný, něčím zvláštní.

Šlechtic tenhle kout zahrady nikdy nenavštěvoval, a tak se zahradník rozhodl nechat výhonek růst a zjistit, co se z něj vyklube. A popravdě řečeno, zahradníkův pán sice nebyl zlý, ale pořád to byl pán a zahradník byl pořád jen služebník a jeho život i veškerá jeho práce náležely pánovi. Chtěl něco, co by bylo jen a jen jeho.

Každý den se o výhonek staral jako o všechny ostatní rostliny a výhonek každý den povyrostl. Sílil a začal být vláknitý. Kořeny se rozlezly pod zemí, z výhonku vyrašily listy a větve se roztáhly, až vznikl nanejvýš neobvyklý keř ve tvaru beránka, s hlavou a obličejem a tělem a nohama, to vše přichycené ke stonku, který kdysi býval malým výhonkem.

Jednoho dne beránek k zahradníkovu překvapení zvedl hlavu, podíval se mu do očí, pak se na roztřesených beránčích nohách rozešel a pomalu obcházel stonek.

Ukrývat beránka nebylo nijak těžké. Pán byl zaneprázdněný a na zahradu chodil jen málokdy. A když už na ni vyšel, nikdy se nevydal do odlehlého koutu, kde podivný beránek zakořenil. Zahradník však pro jistotu některé rostliny přesadil, aby beránek zůstal skrytý. Spatřit malé stvoření, jak se pomalými, unavenými krůčky vleče kolem stonku, který ho držel uchyceného v zemi, a spásá zahradníkův oves a seno a trávu rostoucí pod keřem, mohl jen ten, kdo proklouzl mezi dvěma trnitými růžovými keři. Beránek byl v bezpečí a zahradníkovo tajemství bylo jen zahradníkovo, a tak mohl být zahradník spokojený.

Jenže jak se o toho tvora staral, občas se mu zadíval do zvláštních očí a měl dojem, že v nich vidí bolest a touhu. Představoval si, že beránek touží po nějakém místě za zdmi zahrady, tak jako on toužil po nějaké drobnosti, která by byla jen jeho.

Nakonec se rozhodl, že beránkovi pomůže, protože beránek sice byl v bezpečí, ale nevypadal šťastně. Jednou v noci přišel do zahrady s pilou a chtěl přeřezat beránkův stonek, který už byl v té době suchý a skoro tak tvrdý jako dřevo. Vtom dostal nápad. Kdyby stonek přeřezal, beránek by byl volný, ale kdyby byl volný, on by ho už nemohl chránit. Beránek by se mohl zatoulat, mohl by navždy opustit zahradníka i zahradu, mohl by sejít ze světa. A tak zahradník odložil pilu a vymyslel nový plán.

Následujícího večera se vydal s lopatou za zahradní zeď a našel v nedalekém lese místo podobné tomu na zahradě. Vyhloubil dostatečně velkou jámu pro beránkovy kořeny. Pak se vrátil do zahrady a beránka vykopal. Zvedl ho ze země a přehodil si stonek přes rameno tak, že na jedné straně visel beránek a klubko kořenů na druhé. Takhle ho vynesl branou ze zahrady na vybrané místo v lese. A opatrně, něžně a s veškerou rodičovskou láskou vložil kořeny do jejich nového domova a zasypal je hlínou. Pak se vrátil domů a šel spát s jistotou, že udělal dobře.

Nazítří se vrátil do lesa s náručí sena a ovsa. Beránkovi sice zářily oči úžasem nad širým světem, ale kráčel zvolna a jídlo přijal neochotně. Zahradník nicméně věřil, že udělal dobře, když mu poskytl nový domov, a odešel plnit své zahradnické povinnosti.

Nazítří se opět vrátil a beránkovi zářily oči ještě víc. Jenže jedl ještě méně a chodil dokolečka ještě pomaleji. Zahradník se rozhodl být trpělivý, beránka nakrmil a napojil jako obvykle a pak odešel.

Třetí den opět zamířil k beránkovu novému domovu. Když však přišel do lesa, beránek byl mrtvý. Jeho kořeny v nové půdě zpuchřely.

| 3. kapitola |

CIZÍ PŘEDMĚTY

Beránek na Doganově zahradě se skládal z popínavek a změti listí obalené kolem kostry z větví a zjevně byl schopný pomalého, namáhavého pohybu. Vlnu měl z mechu nebo lišejníku rostoucího v hustých chomáčích podél popínavek ovinutých kolem jeho těla. Mezi šlahouny místy kvetly bledě růžové květy. Holá byla jen jeho kopýtka – výběžky zelenohnědého dřeva podobné pučícím větvím.

Když nás Dogan přivedl na zahradu, beránek zvedl oči od trávy a prohlédl si nás. Z protáhlé trojúhelníkové hlavy mu trčely uši v podobě širokých listů. Lebku tvořily zahnuté větve mezi ušima. Ve spodní části trojúhelníku se jako kulatá pusinka pohyboval shluk šlahounů a pomalu rozmělňoval menší trs pichlavé trávy. Po obou stranách širokého čela se u uší skrz liány a mech prodral zlatě zbarvený květ s okvětními plátky uspořádanými kolem tmavého středu do tvaru zúžených přesýpacích hodin.

Šlahouny a větve tvořící tělo se mu zřejmě sbíhaly na břiše a spojovaly v uzel protažený do pokrouceného dřevěného stonku, který beránka ukotvoval v zemi. Beránek stál na konci provazu a pozoroval nás svýma podivnýma kytičkovýma očima. Po chvíli se jedna zadní noha odlepila od země, skoro jako by měla vlastní rozum, a roztržitě podrbala beránka na boku.

Zmocnil se mě vzrušující úžas. Dokonce i můj nudný nezáživný průvodce mlčel tak nějak jinak. Tohle – když se přímo před mýma očima zhmotnilo něco neuvěřitelného – mi nikdy nezevšednělo.

Vtom se beránkovi křečovitě sevřelo hrdlo a kouzlo chvíle pominulo. Beránek vydal rachtavý šepotavý zvuk jako ostrý poryv větru ve větvích stromu. Po chvíli to na něj přišlo znovu. Kašel, tedy pokud rostliny můžou kašlat.

„Tohle dělá už týden,“ přeložil prostředník Doganova slova. „Nikdy předtím to nedělal.“

„Dobře,“ řekla jsem. „Zkusím ho prohlédnout.“

S nataženýma rukama a dlaněmi otočenými k nebi jsem se k beránkovi pomalu vydala. Oči jsem klopila k zemi. Nevypadal nijak zvlášť nebezpečně, a kdyby se pokusil utéct, daleko by se zcela zjevně nedostal. Jenže zvířata, zvlášť ta bezbranná, potřebují vědět, že jim nechcete ublížit.

Procházela jsem paprsky slunečního světla, beránek mě sledoval kytičkovýma očima a okvětní plátky se nepatrně zúžily a zase rozšířily. Těsně nad pusou se mu v místech, kde by měl nozdry, kdyby byl opravdový beránek, jemně roztáhly dvě zvlněné štěrbiny.

Pomalými, lehkými kroky jsem překonávala vzdálenost mezi námi a po každém kroku jsem se zastavila, aby nezpanikařil.

Konečně jsem stanula tak blízko, že jsem se ho mohla dotknout. Otočila jsem jednu dlaň dolů a vztáhla k němu ruku, aby si ji mohl očichat. (Může beránek-keř něco cítit? Existuje jiný výraz pro to, co dělal? Výraz, který by se vztahoval k rostlinám?) Tvor dal slabým odfrknutím vonícím po tymiánu a šťovíku najevo spokojenost nebo alespoň souhlas s tím, že se mu budu pár minut věnovat. Hlavou mi chvilku šťouchal do ruky a pak se vrátil k trávě, která mu očividně chutnala.

„Jdeme na to,“ řekla jsem jemu i sobě, položila jsem mu dlaň na listí a pak už jsme na sebe byli napojení.

Když jsem se s takovýmhle tvorem setkala poprvé, byla jsem ohromená. Tenkrát jsem netušila, že jsem něčím zvláštní, a neměla jsem ponětí, co se bude dít. Nakonec jsem se po několika pokusech a omylech naučila, jak se ovládnout, když se mě jejich pocity chystají přemoct – že je mám pouštět jen pomalu jako vodu z kohoutku, aby zlehka překryly moje emoce a já neupadla do bezvědomí. Dokonce jsem se je už učila oddělovat, vnímat je jeden po druhém, a ne všechny najednou. Teď jsem zaznamenávala celou řadu vjemů, které mi připadaly neznámé, ale důležité. Mravenčení na špičce jazyka sladěné s elektrickým vlněním, které mi projíždělo páteří. Těsně pod kůží se mi šířilo příjemné teplo a zase mizelo, šířilo se a mizelo. Směrem od slunce ke mně vyzařovalo slastné očekávání a nízký slabý puls tepající v mém břiše jako by vycházel přímo ze země.

Cítila jsem i to, že je beránek napojený na Dogana. Důkladně jsem sledovala Doganovu přítomnost, čas spojený s jeho příchody a odchody, přílivy a odlivy jeho vůně na zahrádce. Bylo mi trapné, že jsem se na Dogana nacítila tak zvláštně a důvěrně. Připadalo mi to nezdvořilé, jako bych nakukovala cizímu člověku do oken. Jenže podle rytmu jeho příchodů a odchodů a stop, které za sebou zanechával, se beránek orientoval ve světě.

Všechno jsem to nasávala, nechala to v sobě vířit, pečlivě jsem to kladla na své vlastní vjemy, dokud se všechno nezklidnilo a neukotvilo a já to mohla uchopit – beránka i sebe.

„No vida,“ zašeptala jsem.

Beránek se na mě podíval a jeho oči v podobě okvětních plátků se trochu rozšířily. Byla v temnotě jeho zorniček připomínajících přesýpací hodiny důvěra? Vnímal mě tak jako já jeho? Nikdy jsem nezjistila, jak mě tvorové vnímají. Věděla jsem jen, že se ve mně něco otevřelo, aby je to vpustilo dovnitř, a už se to nezavřelo.

Cítila jsem, jak se beránkův klidný vnitřní rytmus přelévá přes můj. Nechala jsem své vědomí opatrně putovat jeho funkcemi – tokem živin, hromaděním slunečního světla, přenosem kyslíku a oxidu uhličitého, příjmem informací z okvětních plátků a kořenů. Když byl můj táta ještě naživu, naučil mě na veterinární klinice diagnostické postupy. To byla moje diagnostická praxe. Díky ní jsem rozuměla tvorům, s nimiž jsem se setkávala. Díky ní jsem jim pomáhala.

Všechny vjemy z beránka pro mě byly nové, ale žádný mi nepřipadal nepatřičný. Nepociťovala jsem neklid, úzkost ani bolest. Beránek fungoval, jak měl – s uklidňující monotónností pomalé chůze, pomalého žvýkání, pomalého dýchání. I já jsem fungovala, jak jsem měla – moje vědomí bylo vyrovnané, rozkročené mezi mým tělem a be-
ránkem.

Najednou beránkovým tělem projela trhaná kontrakce a rozhodila mi myšlenky, že jsem měla co dělat, aby se spojení nepřerušilo. Kašel mi otřásal žebry a v prsou mě pálilo i poté, co záchvat pominul, jako by mi tam uvízl kámen nebo osten.

Zhluboka jsem se nadechla a znovu se pokusila o napojení. Vnímala jsem proud života. Vnímala jsem jednotvárnou vyrovnanost zdravého tvora.

„Ještě jednou,“ zašeptala jsem. „Tentokrát jsem připravená.“

Beránek znovu zakašlal. Tentokrát jsem byla psychicky připravená a cítila jsem, že se kašel drápe z vytrčeného ostnatého místa. Z místa těsně pod pravými žebry. Sjela jsem rukou beránkovi po hrudníku a vnímala, jak se vzteklý trýznivý osten přibližuje.

„Na něco jsi přišla,“ ozval se Karl z kraje zahrádky. „Co mu je?“

Jeho hlas a to, že se ozval v nevhodnou chvíli, mě naštvaly. Moje pozornost balancovala mezi dvěma oddělenými realitami – mezi tou s Karlem a tou malou, poklidnou, kde z jemné země proudily živiny a cizí předmět bodal zevnitř do hrudníku porostlého mechem.

Chtěla jsem Karlovi říct, ať je zticha, ale nestálo to za námahu. A už vůbec nestálo za námahu si připouštět jeho existenci zrovna teď, když jsem měla u ruky tvora, který potřeboval moji pomoc, palčivý pocit už začínal slábnout a místo, které bylo ještě před chvílí tak jasné, se rozmazávalo a bylo míň zřetelné.

Musela jsem postupovat rychle. A tak jsem si Karla nevšímala a přiměla své oči, uši a srdce nevnímat to, co jsem nemohla ovlivnit. Místo toho jsem se soustředila na to jediné, co jsem možná mohla napravit.

„Omlouvám se, jestli je ti to nepříjemné,“ řekla jsem beránkovi. Opatrně, ale co nejrychleji jsem začala oddělovat listy, mech a šlahouny s bledými květy. Těsně pod nimi jsem uviděla strukturu beránkových žeber, tlusté, ztvrdlé pruty vpletené do zaobleného koše a v něm –

Bylo to tak podivné, až jsem zalapala po dechu. Beránkův hrudní koš vyplňovaly jasné, živé útvary připomínající ovoce nebo zeleninu. Mezi dvěma fialovými lilkovitými váčky jemně a pravidelně pulzovala sytě červená cibulka. Žluté, zelené a oranžové tykve se vzájemně ovíjely, každá zjevně plnila nějakou životně důležitou funkci. Tu a tam byly zastrčené menší tvary podobné ovoci – červené, zelené, černé – a každý plnil svůj úkol.

„Ty jsi ale zvláštní,“ pošeptala jsem beránkovi.

Bodavý pocit v beránkově hrudi ustupoval, skrýval se za orgány i v nich a bylo stále těžší ho zachytit. Ale já jsem věděla, kde je, docela přesně. Vsunula jsem mezi žebra jeden prst a pak druhý, a když mi přišlo, že to beránkovi nevadí, začala jsem s tvary manipulovat, opatrně jsem je odsouvala na stranu, podle ozvěny kašle.

„A mám tě,“ prohodila jsem. Sevřela jsem semínko dvěma prsty a vytáhla ho mezi beránčími žebry ven.

Když jsem beránkovi uhladila listí na žebrech, znovu zakašlal, ale tentokrát mi jeho kašel připadal jiný. Byl to jen slabý roztroušený náznak toho původního. Obemkla jsem prsty semínko. Vycházel z něj podivný tlak a okamžitě poté, co jsem ho vyndala, jsem ho pevně sevřela v pěsti.

„Tak co?“ zeptal se Karl.

„Aha,“ zabručel Karl nevzrušeně. „A je teď zdravý?“

„Měl by být,“ odpověděla jsem.

„Kupec bude mít radost,“ prohodil Karl přes rameno.

„Já…“