Copyright © 2024 by Mel Robbins

All rights reserved.

Translation © Petr Kovács, 2025

ISBN 978-80-284-1013-1

Věnováno mé dceři Sawyer, která mi tuto knihu pomáhala psát. Sdílet tento zážitek s tebou bylo tak úžasné, i když jsi mne mnohokrát chtěla zabít.

Naštěstí sis pokaždé řekla nech ji.

MEL ROBBINSOVÁ

ÚVOD

Můj příběh

Když mi bylo jednačtyřicet, byla jsem najednou bez práce, dlužila 800 000 dolarů a dívala jsem se, jak se restaurace mého manžela potápí ke dnu. Připadala jsem si, jako bychom ve všem ve svém životě selhali, a neviděla jsem jediný záblesk naděje, jak se dluhů zbavit.

Závistivě jsem sledovala, jak moji přátelé míří v práci od jednoho úspěchu ke druhému, zatímco my jsme se potýkali s tím, jak sehnat peníze na obyčejné jídlo. Navíc mě propustili z práce a netušila jsem, co se svým životem dál dělat. Už jsem pracovala jako veřejná obhájkyně pro Legal Aid Society v New Yorku, dělala jsem právničku v jedné velké firmě v Bostonu, starala jsem se o obchodní rozvoj v reklamní agentuře, pracovala jsem pro několik start-upů, zkoušela jsem se uchytit jako osobní koučka, moderovala jsem pořad v rádiu, a dokonce jsem si otevřela vlastní keramickou dílnu. Cítila jsem se naprosto ztracená, jako by nás nic z toho, co bych podnikla, nemohlo dostat z průšvihu, v němž jsme se ocitli.

Mojí strategií, jak se vypořádat s úzkostí a pochybnostmi, se stalo popírání. Popři budík, který tě tahá z postele. Popři svou bolest alkoholem. Popři svou odpovědnost tím, že všechno hodíš na manžela. Popři, že si musíš najít práci tím, že na maximum povolíš uzdu své váhavosti.

Pokud jste v takové situaci někdy byli, pochopíte, jak obrovské vám připadají i ty nejsnazší úkoly: vstát ráno z postele, otevřít obálku s účty, vnímat vlastní rodinu, uvařit něco dobrého k jídlu, ucházet se o práci, jít se projít, zrušit to či ono předplatné – nebo být jen upřímný sám k sobě a přiznat si plný rozsah svého problému... Všechno vám přijde nemožné. Pokaždé, když jsem se ráno probudila, cítila jsem, jak mi v žilách koluje neklid, a pomyslela si: A takhle už to se mnou bude po zbytek života?

Ale víte, co je na pocitu, že jste se zasekli, vážně zábavné? Věděla jsem naprosto přesně, co musím udělat: vstát, pořešit tu příšernou hromadu účtů, vypravit děti do školy, přinutit se jít na procházku, požádat přátele o pomoc, stanovit si rozpočet, najít si práci. A přesto mi přišlo, že nejsem ničeho z toho schopná.

Jak jsem si změnila život

Nikdy nezapomenu na to ráno, kdy se pro mne všechno změnilo. Budík spustil a já jsem jako obvykle ležela dál v posteli, zcela zavalená našimi problémy, neschopná se pohnout. Stejně, jako se to stává tolika z nás, paralyzovaly mě moje vlastní myšlenky, a to poslední, po čem jsem toužila, bylo vstát a postavit se dalšímu dni.

Pak se ale přihodilo něco divného. V hlavě se mi zrodila myšlenka, která mi nakonec obrátila život naruby. Přitom byla tak jednoduchá, téměř hloupá. Vzpomněla jsem si, jak jsem se jednou v televizi dívala na start rakety a jak NASA odpočítávala vteřiny do startovacího zážehu: 5-4-3-2-1. Napadlo mě: Co kdybych si také zkusila takhle odpočítat a pak se jednoduše zvedla z postele?

Přišlo mi to absurdní, ale byla jsem zoufalá, a tak jsem tomu dala šanci. Počítala jsem pozpátku 5-4-3-2-1 – a vstala jsem z postele. Jen tak. Nepřemýšlela jsem, jak jsem unavená nebo co všechno mě čeká. Prostě jsem se pohnula dřív, než mi to mozek stihl rozmluvit. Je to jako start rakety: Jakmile spustíte odpočet 5-4-3-2-1, není již cesty zpět.

V téhle fázi života už jsem byla tak zvyklá nechat se svými myšlenkami paralyzovat, tak pohlcená strachem a stresem, že mi ten nápad připadal úplně cizí. Dodnes si pamatuju, jaké to bylo zjevení, když mi v hlavě problesklo: Počkej, vážně se můžu cítit takhle mizerně a stejně udělat, co je potřeba?Ano, Mel, můžeš. A ono to opravdu fungovalo.

Během těchto pěti vteřin jsem přerušila svůj začarovaný kruh nekonečného přemýšlení, které mě drželo na místě. Bylo to malé vítězství, ale také velký objev. Pokud bych se dokázala přenést přes těchto pět vteřin strachu, zvládla bych úplně stejně i všechno ostatní.

A tak jsem začala odpočítávat pořád.

5-4-3-2-1 Když zazvoní budík, zvedni se z postele.

5-4-3-2-1 Vezmi telefon a začni si hledat práci.

5-4-3-2-1 Otevři obálky s účty, které se ti už měsíce hromadí na lince.

Svému objevu jsem začala říkat pravidlo pěti vteřin. Jedno odpočítávání za druhým. Přinutila jsem se klást jednu nohu před druhou, krůček po krůčku, a pomalu jsem se vrátila zpátky do života. Nebudu vám lhát. Nebylo to snadné. Následujících pár let patřilo k nejtěžším v mém životě.

Není snadné dostat se z dluhů nebo si přiznat palčivé problémy v manželství. Není snadné zahnat úzkost a překonat pochybnosti, které v sobě cítíte. Je těžké aktualizovat svůj pracovní životopis či hledat práci, když pochybujete o hodnotě, kterou nabízíte. Je dřina přinutit se cvičit, abyste se vrátili zpět do formy, a vytvořit si zdravější návyky poté, co jste je dávno vzdali.

A rozhodně není nic oslňujícího celý den pracovat, vrátit se domů a starat se o tři děti, strávit pár minut s manželem a pak být dlouho do noci vzhůru a vymýšlet, jak vydělat víc peněz.

Přesně to jsem ale dělala.

Pravidlo pěti vteřin mě naučilo, že odpovědí je akce. Hloubáním nad problémy je nikdy nevyřešíte. Čekání, až budete mít chuť něco udělat, znamená pouze to, že to nikdy neuděláte. Naučilo mě, že vás nikdo nepřijde zachránit. Zachránit před sebou se musíte vy sami. Musíte se donutit dělat drobné krůčky vpřed – celý den, každý den – a to hlavně tehdy, když se vám vůbec nechce.

Pomocí pravidla 5-4-3-2-1 jsem překonala výmluvy, úzkost, pocit, že mě všechno zahlcuje, i strach. A postupně, den po dni, týden po týdnu jsem pomalu podnikala kroky, které mi život i kariéru vrátily zpátky do správných kolejí. Můj manžel si tuto metodu také osvojil. Pomohla mu postavit se čelem problémům v jeho podnikání a fungovala i dále. Ale trvalo mi další tři roky, než jsem o pravidle pěti vteřin řekla i někomu jinému. Zdráhala jsem se o něj podělit, protože jsem nejprve přesně netušila, proč vlastně funguje. A za druhé – necítila jsem se jako někdo, kdo by mohl komukoli radit.

Všechno se ale změnilo onen osudový den, kdy mě moje bývalá spolubydlící doporučila jako „ideálního člověka“, který by na jisté malé akci mohl promluvit o změně kariéry. Předpokládám, že si na mě vzpomněla proto, že jsem takových změn prodělala tolik, až už jsem je přestala počítat. Pořadatelé nám nabídli, že mě i mého manžela zdarma dopraví letecky do San Franciska a ubytují nás v hotelu. Když se topíte v dluzích, zní vám to skoro jako dovolená zdarma, a tak jsem souhlasila. Bylo to vůbec poprvé, kdy jsem měla vystoupit na pódiu a mluvit před lidmi. Svůj jediný kurz veřejného vystupování jsem absolvovala na střední škole, a jakmile jsem nastoupila do letadla, zmocnila se mě panika. Do čeho jsem se to proboha živého nechala uvrtat?

Když jsem pak skutečně vystoupala na pódium a spatřila těch 700 lidí v hledišti, kteří na mě zírali, měla jsem v hlavě náhle prázdno a cítila jsem, jak mi rudne krk.

Pak jsem dostala dvacet jedna minut trvající záchvat úzkosti. Přibližně v devatenácté minutě jsem zapomněla, jak jsem svoji přenášku o změně kariéry chtěla vlastně zakončit, a tak jsem ze sebe vysypala pravidlo pěti vteřin a to, jako ho používat – protože nic jiného mě prostě nenapadlo. Musela jsem mít totální výpadek, protože si ani nepamatuju, jak jsem potom všem rozdávala svoji e-mailovou adresu. Když jsem pak scházela z podia, měla jsem za to, že to byl ten nejděsivější zážitek mého života. Ještě štěstí, že už je za mnou.

Ukázalo se, že tato malá akce byla úplně první konferencí TEDx, které se kdy konaly[1]. Natáčeli ji a o rok později pak nahrané video umístili na internet. A nejenže se z něj stal virál, ale stalo se i jednou z nejsledovanějších přenášek TEDx všech dob. Jak se postupně šířilo, začali mi na moji e-mailovou adresu psát nejrůznější lidé a dělili se se mnou o to, jak jim pravidlo pěti vteřin mění život. Jejich příběhy mě dojímaly natolik, že jsem potom, co jsem uložila naše tři děti ke spánku, seděla dlouho do noci u počítače a odpovídala na jeden každý e-mail.

Když jsem se ještě sama utápěla v problémech, připadala jsem si, jako bych byla jediný člověk, který má problém udělat to, co je zapotřebí. Není to pravda. S motivací bojujeme všichni. Je to univerzální problém a zdá se, že pravidlo pěti vteřin nabízí řešení, které nezafungovalo pouze pro mě, ale funguje i pro lidi po celém světě.

Příběhy, které jsem dostávala, byly úžasné. Lidé používali pravidlo pěti vteřin, aby s jeho pomocí překonávali strach, váhavost, výmluvy, které jim bránily změnit zaměstnání; zhubnout čtyřicet kilo; založit nebo naopak prodat firmu, zlepšit si zdraví nebo si udělat pořádek v manželství. Lékařské a klinické využití pravidla pěti vteřin mě doslova uchvátilo. Lékaři a psychologové jej nasazovali při léčbě posttraumatické stresové poruchy, obsedantně-kompulzivní poruchy (OCD) a deprese. Dokonce i teď, když píšu tento úvod, se nám ozvalo přes tisíc lidí, kterým pravidlo pěti vteřin zabránilo v pokusu o sebevraždu a přimělo je požádat o pomoc.

Jak se moje přednáška pro TEDx stávala na internetu stále populárnější, začali mě pořadatelé zvát na další malé akce. Vzpomínám si, že mě požádali, abych v jednom baru promluvila ke skupině realitních makléřů. Přišlo mi trapné stát tam s pivem v ruce a snažit se mluvit přes hudbu a všechny ty lidi bavící se ve vedlejší místnosti. Ale zvládla jsem to. Přednášela jsem i ve sklepě kostela, na střední škole, u kamarádky o polední přestávce v práci – a pak už jsem se ani nezastavila.

Když jsem držela mikrofon v ruce, naskakovala mi husí kůže, a navíc jsem nedostávala ani zaplaceno. Ale čím víc jsem o pravidle pěti vteřin mluvila a viděla, jak dokáže zapůsobit na každého, kdo ho vyzkoušel, byla jsem stále posedlejší touhou pochopit, jak může být něco tak jednoduchého tak zatraceně účinné?

Nasadila jsem si tedy svůj právnický čepec a začala jsem zkoumat lidské návyky, chování a motivaci. Potřebovala jsem podklady, na kterých bych mohla svůj případ vystavět. Proč počítání od pěti do jedné funguje? Shromáždila jsem svědectví obyčejných lidí, kteří pravidlo používali. Nalezla jsem i přesvědčivý precedent ve vyprávění terapeutů, specialistů na závislosti a lékařů, kteří můj odpočet doporučovali svým pacientům, a všechny tyto důkazy ukazovaly k jednoduchému vysvětlení:

Malé, důsledné kroky změní vše

Moji přátelé a širší rodina mezitím netušili, co dělám, protože jsem se až příliš bála jim cokoli říct. Mel? A rozdávat rady? Dejte si pohov. Vždyť si málem zničila vlastní život.

V této fázi mého příběhu ukončil můj manžel své působení v restauraci a potýkal se s depresemi. Ještě pořád jsme se topili v dluzích, takže jsem pracovala na plný úvazek a snažila jsem se udržet naši pětičlennou rodinu nad vodou. Po večerech a o víkendech jsem pak přednášela na malých akcích a bokem jsem sepisovala dizertační práci o motivaci.

Věděla jsem, že chci učit pravidlo pěti vteřin na plný úvazek, a založit na něm svou novou kariéru, ale nevěděla jsem jak. Když se nyní ohlédnu zpátky, je mi jasné, jak moc jsem se nechala ochromit strachem, že mě budou ostatní považovat za podvodnici. Kde jsem brala právo označovat se odbornicí na cokoli? Dnes si myslím, že jsem jednoduše čekala na nějaké svolení, abych se vydala na cestu.

Možná právě to právě teď děláte i vy. Čekáte na ten správný okamžik. Čekáte, až budete připraveni nebo se nebudete tolik bát. Čekáte, až přijde někdo, kdo vám řekne, že dnes je ten den. Problém s čekáním ovšem je, že nikdo takový nepřijde. A jediné povolení, které potřebujete, je to vaše.

Rozhodnutí začít se doopravdy živit jako motivační řečník bylo jedním z nejlepších, jaká jsem kdy udělala. Na dalších stránkách knihy se s vámi podělím o to, co k tomuto zásadnímu průlomu vedlo.

Jakmile jsem začala dostávat peníze, věnovala jsem každý vydělaný dolar na postupné umazávání našeho dluhu. První rok jsem měla sedmnáct placených přednášek. Následující rok to již bylo čtyřicet sedm, a konečně jsem mohla dát výpověď v práci. Třetím rokem jsem přednášela devadesát devětkrát, a k tomu jsem absolvovala i přednáškové turné pořádané finanční společností JPMorganChase. Stala jsem se nejčastěji objednávanou řečnicí na světě a najímaly si mě společnosti, které jsem obdivovala.

Jak k tomu došlo? Tím, že jsem se jednoho rána, kdy se mi vážně nechtělo, přinutila vstát z postele. Přimět se k akci, když vás svírá strach nebo pochybnosti, když se zahlcujete výmluvami, je dovednost, jíž se můžete naučit. Jakmile si ji osvojíte, pochopíte, že malými, postupnými krůčky dokážete cokoli.

Sto padesát dní v roce jsem byla na cestách, na podiích jsem mluvila o pravidle pěti vteřin a o umění motivace. Můj manžel se mezitím doma staral o naše tři děti. Pověst o pravidle pěti vteřin a mých vystoupením se šířila dál a dál. Na jedné z akcí sedělo v hledišti 27 000 diváků. Moji práci začali doporučovat ředitelé těch největších světových značek, profesionální sportovci, lékaři, neurologové, autoři bestsellerů. Protože už mi nezbýval čas osobně odpovídat na všechny e-maily, které jsem od lidí dostávala, začala jsem vydávat newsletter. Nakonec jsem napsala týmu v TEDx a zeptala se, je-li možné, aby odstranili můj e-mail z videa, které stále kolovalo na internetu.

Když se mě lidé ptali, jestli mám doktorát nebo jestli jsem terapeutka, odpovídala jsem: „Ne, všechno jsem se naučila hodně bolestným způsobem – zkazila jsem si život a pak jsem to musela zase napravit.“

Vyzbrojena roky zkušeností, důkazy, svědectvími a výzkumem jsem byla konečně připravená shrnout své poznatky knižně. V roce 2017 jsem si vlastním nákladem vydala Pravidlo pěti vteřin.

Kniha se stala nejúspěšnější samostatně vydanou audioknihou v historii a šestou nečtenější knihou roku na Amazonu. Přečetly si ji už miliony lidí a byla přeložena do 41 jazyků.

Během let cestování a vystupování po celé zemi jsem se naučila tři důležité věci: Zaprvé, většině z nás jde především o to posunout se kupředu, zaplatit účty, vychovat děti, zamilovat se, víc se bavit a využít potenciál svého života. Snažíme se najít jednoduchý způsob, jak být o kousek šťastnější a trochu si v životě polepšit. O tyto věci neusilujeme jenom sami pro sebe – snažíme se je zajistit i těm lidem v našem životě, kteří je potřebují stejně jako my.

Zadruhé, znovu a znovu mi bylo řečeno, že mám pozoruhodnou schopnost převést složité myšlenky a vědecký výzkum do jednoduché, použitelné rady, s jejíž pomocí si každý může vylepšit svůj život.

A zatřetí, mojí největší radostí je možnost podělit se o to, co se sama učím, s lidmi, jako jste vy.

Proto jsem si předsevzala najít a sdílet co nejvíce jednoduchých nástrojů, které každému umožní, aby si zařídil lepší život. Klíčové je slovíčko „jednoduchých“, protože když si je zapamatujete, bude je také používat. Věděli jste například, že dát sama sobě před zrcadlem High 5 neboli „placák“, představuje jeden z nejrychlejších způsobů, jak si zvýšit sebevědomí? Ani já ne, ale jakmile jsem se o něm dozvěděla, začala jsem si zjišťovat víc, a nakonec se stal tématem mého dalšího bestselleru High 5[2].

Čím lepších výsledků lidé použitím pravidla pěti vteřin a „placáku“ dosahovali, tím více si mě organizace, mediální společnosti i korporátní značky žádaly a chtěly, abych vytvořila programy pro jejich týmy a publikum.

Proto jsem založila 143 Studios, produkční společnost se sídlem v Bostonu, kde vytváříme uznávaný obsah, události, audiosérie, online kurzy, časopisy, knihy a vzdělávací programy pro další profesní rozvoj pro naše partnery, jako jsou například Starbucks, Audible, Ulta Beauty, JPMorganChase, LinkedIn a Headspace.

V roce 2022 jsme spustili The Mel Robbins Podcast, který se vysílá ve 194 zemích a je jedním z nejvýše hodnocených podcastů na světe. Vytvořili jsme bezplatné online kurzy, které až dosud absolvovalo víc než milion studentů. A ten malý newsletter, který jsem kdysi dávno přivedla na svět, dnes čte dvakrát týdně milion a půl čtenářů. Více se o mé mediální produkční společnosti, podcastu, newsletteru i našich kurzech dozvíte na www.melrobbins.com.

K ničemu, čeho jsem dosáhla, jsem neměla žádné předchozí zkušenosti, ani to správné vzdělání, ze kterých bych mohla vycházet. Prostě jsem se k tomu přinutila.

Když mě při mém prvním vystoupení pro TEDx přepadl na pódiu záchvat úzkosti, bylo mi 41. Ve 46 jsem za svoji přednášku dostala poprvé zaplaceno. Ve 49 jsem vydala první knihu. V 50 jsem spustila produkční společnosti. A bylo mi 54, když jsem začala vysílat jeden z nejrychleji rostoucích podcastů na světě. Můj život se nezměnil kvůli jedné věci, kterou jsem udělala; změnil se, protože jsem si po tisíce rán, když se mi nechtělo z postele, odpočítala 5-4-3-2-1 a prostě jsem se k tomu přinutila.

Změnit si život nebyla procházka růžovou zahradou, ale vyčerpávající dřina

Svého finančního úspěchu a finanční svobody jsem nedosáhla na základě nějakého tajemství. Dosáhla jsem toho, protože jsem byla ochotná dělat to, co většina lidí neudělá: každé ráno jsem se probudila a bez ohledu na to, jak jsem se cítila, jsem se bolestně pomalu, více než deset let, přibližovala svým cílům.

Některé dny jsem se plně soustředila pouze na to, abych byla o kousek lepší než den předtím. Často ani víc nepotřebujete. Nejsem v ničem mimořádná ani jiná, nadanější či šťastnější; jen jsem našla nástroje, které se mi osvědčily, a použila jsem je. Dnes se celá moje kariéra, smysl mého života, zaměřuje pouze na to, abych se s vámi o tyto nástroje podělila.

Nic z toho neříkám, abych se chlubila. Jen vám chci nastínit, že ani netušíte, čeho jste ve skutečnosti schopní, stejně jako jsem to netušila ani já. Díky činům jsem ale dokázala několik mimořádných věcí a vy můžete také.

Nikdy se nebude cítit připraveni změnit svůj život. Jednoho dne už vás ale vlastní výmluvy jednoduše omrzí a přinutíte se k tomu. Nikdy se vám nebude chtít do posilovny. Jednoho dne se prostě přinutíte. Nikdy se vám nebude chtít do toho nepříjemného rozhovoru. Jednoho dne už vám ale bude špatně z toho, jak se mu pořád vyhýbáte, a přinutíte se začít. Nikdy se vám nebude chtít do hledání nové práce. Jednoho dne se jednoduše přinutíte a začnete se rozhlížet po něčem lepším.

Počítání 5-4-3-2-1 vám pomůže překonat vnitřní překážky a začít jednat, přestože k tomu nemáte motivaci. A když budete pravidlo pěti vteřin používat dostatečně dlouho, budete sami překvapení, čeho všeho můžete dosáhnout.

Pravidlo pěti vteřin funguje, protože vám pomůže vyhrát vnitřní boj, který bojujete sami se sebou. Tohle je pro změnu to, co pro vás udělat nemůže: nevybojuje za vás vaše každodenní vnější bitvy. Je jedno, kolikrát napočítáte od pěti do jedné, odpočet nerozpustí dopravní zácpy, neodstraní vám ze života bezohledné sobce, na které narážíte, nezbaví vás šéfa, z něhož se stal mikromanažer[3], nezařídí, že vás vaše rodina přestane bez ustání kritizovat a dělat vám výčitky, že po vás bude neustále něco chtít a dělat nejrůznější narážky. Jednu věc ale vím jistě, čím víckrát si napočítáte 5-4-3-2-1 a přinutíte se ke změně, tím častěji budete chtít, aby se změnili i ostatní lidé.

Což nás přivádí k této knize.

Uplynulých deset let jsem se maximálně soustředila na objevování, vytváření, učení a sdílení jednoduchých způsobů, jak se vy i já můžeme stát lepšími. Po celou tu dobu jsem se ani jednou nedotkla ze všeho nejdůležitějšího faktoru (dle výsledků výzkumu), který určuje, jestli opravdu žijeme šťastným a zdravým životem – vztahů. A právě zde přichází na řadu teorie „nech je“. Nastal čas, abychom si promluvili o tom, jak efektivně jednat s dalšími lidmi, a o překvapivém tajemství toho, jak si s lidmi ve vašem životě vytvořit lepší vztahy.

Před dvěma lety jsem narazila na tato dvě slova Nech je, a bylo to, jako by mi někdo v životě otočil vypínačem.

Pravidlo pěti vteřin změnilo můj vztah ke mně samotné.

Teorie „nech je“ změnila moje vztahy s ostatními lidmi.

Nechtě mě to vysvětlit.

Pravidlo pěti vteřin je o SEBEzdokonalování. Pomůže vám, abyste vstali z postele, když se vám zrovna nedaří, šli si zacvičit, sedli si a začali psát, vyřešili tu horu složenek, zariskovali, přihlásili se do školy, konečně se podívali na výpis z účtu, vyprali prádlo za poslední dva týdny nebo se zapsali do kurzu programování s umělou inteligencí, o kterém víte, že ho potřebujete.

Pokaždé, když si odpočítáte 5-4-3-2-1, protlačíte SEBE SAMA váháním, prokrastinací, zbytečným přemýšlením a pochybnostmi. NAUČÍTE se jednat bez ohledu na to, jak se cítíte. Proto to funguje.

V průběhu uplynulých let jsem si ovšem kladla otázky: Proč se musím neustále nutit jít dál? Vpřed? Proč se tak bojím selhání? Proč se tak obávám riskovat? Proč mi dělá takové problémy přiznat si, co potřebuji? Co přesně mi stojí v cestě?

Už jste se někdy opravdu zastavili, abyste se zamysleli nad těmito otázkami: Proč váháte? Co je příčinou vaší prokrastinace? Proč se cítíte tak unavení? Proč tak dlouho přemýšlíte nad každým rozhodnutím? Co je pod všemi těmi pochybnostmi? Co vám brání, abyste udělali, co udělat potřebujete, nebo žili svůj život tak, jak ho chcete žít? Čeho se obáváte?

Šokovalo mě, když jsem konečně přišla na to, jak na své otázky odpovědět: Na vině jsou ostatní. Nebo přesněji to, jak se jimi nechávám ovlivňovat. Vynakládala jsem až příliš mnoho času a energie na interakce s jinými lidmi. Dělala jsem si s nimi až příliš velké starosti. Co dělají, co říkají, co cítí, co ode mě očekávají. Skutečnost je ale taková, že bez ohledu na to, jak usilovně se snažíte nebo co děláte, nemůžete ostatní lidi ovládat. A přesto žijete tak, jako byste mohli.

Žijete, jako byste věřili, že když budete říkat ty správné věci, ostatní vás budou mít rádi. Když si budete nakládat víc práce, váš šéf vás bude respektovat. Když budete hodní a budete dělat, co po vás vaše máma chce, když budete dělat vše, aby byli vaši přátelé šťastní, postačí to nějakým způsobem k tomu, abyste našli svůj vnitřní klid. Nenajdete.

V této knize se dozvíte, jak vás dvě slova – nech je – mohou osvobodit. Osvobodit od názorů, dramat i odsudků druhých. Osvobodit z vyčerpávajícího koloběhu, v němž se snažíte řídit všechno a všechny kolem vás.

Existuje lepší způsob, jak žít.

Teorie „nech je“ je osvědčená metoda, která vás naučí, jak si chránit čas a energii a soustředit se na to, co je pro vás opravdu důležité. Příliš dlouho jste se honili za uznáním, plýtvali jste časem, abyste řídili štěstí jiných, a dovolili jste, aby vás jejich názory držely zpět. Naučte se, jak přestat plýtvat svými silami na druhé, a začněte si vytvářet život, ve kterém budete na prvním místě vy – vaše sny, cíle, vaše štěstí. A to nejlepší? Teorie „nech je“ vám nejen změní život k lepšímu, ale přetvoří i životy všech kolem vás.

Jak vám tato kniha pomůže

V této knize si vysvětlíme, co je to teorie „nech je“, proč funguje a jak ji používat v osmi klíčových oblastech vašeho života, v nichž se snažíte kontrolovat věci, které jednoduše kontrolovat nemůžete. Je nabitá výsledky výzkumů, důkazů a příběhů, jak teorii aplikovat – a dozvíte se, že tento přístup má podporu i ve starých filozofiích, terapeutických metodách a základních učeních hlavních světových náboženství, ve stoicismu a duchovních praktikách.

Přestože je většina informací, jež se v knize dozvíte, podložena vědeckým výzkumem, nejedná se o učebnici ani akademickou publikaci. Tato kniha chce být vaším průvodcem při uplatňování teorie „nech je“ a jejích principů v těch nejdůležitějších oblastech vašeho života. Proto je napsána tak, aby byla snadno srozumitelná, aby se dobře četla a byla plná příběhů a konkrétních poznatků, s nimiž se dokážete identifikovat. Na konci každé části navíc najdete shrnutí, takže tyto klíčové poznatky budete mít vždy po ruce a můžete okamžitě použít, co jste se naučili.

Nemohu se dočkat, až si tuto knihu přečtete a uplatníte vše, co se v ní dozvíte. Rychle zjistíte, jak jste své vlastní štěstí vázali na chování, názory a pocity jiných. Výsledek? Nevědomky jste sabotovali svoji schopnost být šťastnější, zdravější a získat, co chcete.

To vše s touto knihou skončí.

Pokud se mnou a mojí knihou vydržíte až do konce, přečtete si ji, vstřebáte a okamžitě začnete uplatňovat, co jste se naučili, mohu vám zaručit jedno: Váš život bude o něco snazší a vaše vztahy mnohem lepší.

Bude to jedna z nejvíce osvobozujících a posilujících věcí, jaké kdy zažijete. A všechno začíná dvěma jednoduchými slovy: Nech je.

Teorie „nech je“

Nech je + Nech mě

KAPITOLA 1

Přestaňte plýtvat

svým životem na věci, které nemůžete kontrolovat

P

okud se vážně snažíte změnit svůj život, dosáhnout svých cílů nebo se cítit šťastnější, chci, abyste si přečetli tohle: Problém není ve vás. Problém je moc, kterou nevědomky odevzdáváte jiným.

Děláme to všichni a často si to ani neuvědomujeme. Je chyba myslet si, že když řeknete tu správnou věc, všichni budou spokojení. Když svému partnerovi splníte první i poslední, třeba nebude zklamán. Když budete dostatečně milí, možná vás budou mít kolegové raději. Když si zachováte klid, třeba vás rodina přestane kritizovat za rozhodnutí, která jste učinili.

Vím to, protože jsem si tím sama prošla. Léta jsem se pokoušela být pro všechny vším a myslela jsem si, že když se budu opravdu snažit, říkat ty správné věci a dělat každého šťastným, nakonec se budu dobře cítit i já.

Co se však stane ve skutečnosti? Dřete, plníte ostatním, co jim na očích vidíte, vaše vlastní já je menší a menší, ale přesto jsou pořád tací, kterým to nestačí. Pořád je někdo nespokojený, stále vás někdo kritizuje. A tehdy pochopíte, že ať děláte sebevíc, nikdy to nebude stačit.

Tak to ale být nemusí. Tato kniha vám pomůže získat zpátky svou moc. Přestat plýtvat časem, energií, štěstím ve snaze kontrolovat věci, které kontrolovat nemůžete – věci jako názory, chování, nálady nebo činy druhých – a místo toho se začnete soustředit na to, co kontrolovat můžete – na sebe samé.

Stane se něco pozoruhodného: Jakmile přestanete řídit všechny kolem, uvědomíte si, že máte víc síly, než jste si mysleli – jen jste ji nevědomky rozdávali jiným.

Dovolte mi, abych vám nyní představila tu nejjednodušší a nejzásadnější myšlenku, na kterou jsem kdy přišla: teorii „nech je“.

Co je teorie „nech je“?

Teorie „nech je“ je o svobodě. Dvě jednoduchá slova – nech je – vás zbaví břemene snahy řídit ostatní. Když se přestanete zabývat tím, co si myslí, říkají nebo dělají ostatní, konečně získáte energii, abyste se mohli zaměřit na svůj vlastní život. Přestanete reagovat a začnete žít.

Místo toho, abyste se doháněli k šílenství z toho, jak se ostatní snažíte řídit nebo učinit šťastnými, naučíte se, jak jenechat.

Jak to tedy vypadá? Představte si, že jste v práci a váš kolega má náladu pod psa. Místo toho, abyste na sebe nechali jejich negativitu působit, prostě si řeknete nech ho. Ať je dál nabručený. Nechte ho. Není to váš problém. Soustřeďte se na vlastní práci a na to, jak se cítíte vy.

Zkusme jiný příklad. Váš táta utrousí další poznámku o tom, jak žijete, která se vás dotkne. Místo toho, abyste ho nechali zkazit vám den, prostě si řeknete nech ho. Ať si má své názory. Ty přece nemění nic na tom, kdo jste, čeho jste dosáhli nebo na vašem právu činit rozhodnutí, která vás dělají šťastnými.

Pravda je, že ostatní nad vámi nemají žádnou skutečnou moc. Pokud jim ji sami nedáte.

A nyní vysvětlení, proč to funguje. Když se přestanete snažit kontrolovat věci, které nejsou vaší starostí, přestanete plýtvat energií. Získáte zpátky svůj čas, klid a soustředění. Uvědomíte si, že vaše štěstí je spojeno s vašimi činy, ne s chováním, názory či náladami jiných.

Zní to jednoduše – a také to jednoduché je. Ale říkám vám, že tento posun myšlení změní všechno. A přestože se tato kniha jmenuje Nech je, je především o VÁS – o vašem čase a vaší energii – protože to jsou ty nejcennější zdroje, které máte.

Teorie „nech je“ vás naučí, že čím více necháte jiné lidi žít si jejich vlastní životy, tím lepší bude ten váš. A čím více necháte jiné být těmi, kým doopravdy jsou, necháte je cítit, co cítí, nebo myslet si, co si myslí, tím lepší vztahy s nimi budete mít.

Naučit se nechat dospělé být dospělými mi změnilo život. A změní to i ten váš, protože když konečně přestanete rozdávat svou sílu jiným, zjistíte, kolik ji v sobě ve skutečnosti máte.

Ale možná tou nejpřekvapivější věcí o teorii „nech je“ je to, jak jsem na ni vlastně přišla.

Téměř se stydím vám tenhle příběh vyprávět.

To něco, co mi obrátilo můj dosavadní přístup k životu, jsem pochopila na… maturitním plese. (A tohle je vážně věta, o které bych si nikdy nemyslela, že ji vážně napíšu.)

Ples, který mi změnil život

Nevím, co to s těmi maturiťáky je, ale vážně dokážou člověka vystresovat. Čtyři jsem již absolvovala s našimi dvěma dcerami, takže jsem předpokládala, že ten našeho syna Oakleyho už bude brnkačka. Mýlila jsem se.

Naše dcery byly již měsíce předem doslova posedlé i těmi nejmenšími detaily: co na sebe, koho si vzít jako chlapecký doprovod, účesy, opalovací spreje, make-upy, korsáže, zajištění autobusu, večírky po plese. Nebralo to konce a já byla ráda, když bylo konečně po všem.

Náš syn si naopak nebyl jistý, jestli se svými přáteli na ples vůbec půjde. Přestože jsem neustále vyzvídala, o své plány se s námi odmítal dělit (je mi jasné, že mi teď souhlasně přikyvuje každý, kdo má syna, bratra či mužského partnera).

A pak, doslova pár dní před plesem, jak jinak, se Oakley rozhodl, že půjde. Všechno byla honička na poslední chvíli – smoking, jisté konkrétní tenisky, které si rozhodl vzít na sebe, logistika. Dokonce i hledání doprovodu (což bylo něco, z čeho naše dcery vyšilovaly snad celé měsíce) se smrsklo na 48 hodin před začátkem plesu.

Když tato velká událost konečně nastala, měli jsme jako zázrakem všechno: smoking, tenisky, partnerku i představu, kde se chceme před plesem vyfotit. Nějak jsme se také nechali přemluvit k tomu, abychom u nás uspořádali poplesový večírek. Páni!

Těsně před tím, než jsme v poklusu vyrazili ke dveřím, můj muž ještě jednou upravil Oakleymu motýlka. Naše dcera Kendall, která přijela z univerzity, kde studovala, se podívala na bratra a vydechla: „Vypadáš FAKT skvěle, Oakley.“

Na okamžik jsem tam zůstala jen tak stát. Jak pohledný mladý muž z něj vyrostl. Nedokázala jsem uvěřit, jak rychle těch osmnáct let uběhlo. Nedokázala jsem uvěřit, že Kendall bude již brzy promovat a že naše druhá dcera Sawyer má už dokonce po škole a pracuje v Bostonu v jedné velké technologické firmě.

A jak jsem tak stála v kuchyni, všechno, o čem jsem přemýšlela, na mě dolehlo plnou silou: Čas plyne příliš rychle a já bych ho chtěla zpomalit. Tohle je na čase vážně kruté. Pořád plyne bez ohledu na to, jestli vy sami přibrzdíte či nikoli. Čas, který vám zbývá s ostatními lidmi, je jako tající kostka ledu.

V jednu chvíli ji máte před sebou… a v další už není.

A nyní ta smutná pravda: Vy ani já jí nedokážeme zabránit, aby roztála. Jediné, co můžeme udělat, je využít na maximum čas, který máme, s lidmi, které milujeme. V okamžicích, jako je tento, kdy se doopravdy zastavím a dopřeji si oddech, se pokaždé cítím trochu smutně.

Nevím jak vy, ale připadám si, jako bych se životem hnala stále vpřed, aniž bych si ho dokázala doopravdy užít. A věcmi, na kterých nezáleží, si nechávám ničit ty vzácné okamžiky s těmi, které miluji.

Je opravdu nutné stresovat se nějakými přípravami na poslední chvíli a pak si vylívat zlost na Oakleym? Ne.

Jsem si jistá, že mě chápete, i když možná nemáte dítě, které by se zrovna chystalo na maturitní ples. Možná připustíte, aby vám poznámky zbytku rodiny zkazily celou společnou dovolenou, nebo jste se nechali natolik pohltit prací či školou, že zrušíte další akci, kterou jste si naplánovali s přáteli. Můžete promarnit celé roky života tím, že se necháte rozptylovat zbytečnostmi nebo dlouhými přesčasy v práci. Je snadné vystresovat se životem tak, že zapomenete, že jeho hlavním smyslem je ho přece žít.

Jak jsem tak stála v kuchyni a dívala se, jak Chris upravuje Oakleymu motýlka, snažila jsem se to všechno nějak vstřebat. Zhluboka jsem se nadechla, přešla jsem k Oakleymu a pevně jsem ho objala. Podívala jsem se na něj a řekla jsem: „Moc ti to sluší.“

„Dík, mami,“ odpověděl. A pak, když se podíval na hodinky a zjistil, kolik je, vydechl: „Lidi, musíme jít.“

Okamžik byl rázem pryč a čas již opět plynul. Život je vážně zvláštní. V jedné chvíli se málem rozpláčete nad tím, jak čas pádí a jak rychle vaše děti vyrostly, v další minutě již pobíháte kolem, hledáte klíče a rozčilujete se, že někdo nechal ve dřezu špinavý talíř. ZASE.

Cestou ke dveřím jsme otevřela lednici a vzala z ní nádhernou korsáž, kterou udělali z květin v místním květinářství pro Oakleyho partnerku. Sotva se na ni podíval a řekl: „Ona ale žádnou korsáž nechce, mami. NEBER JI.“

Nevěřícně jsem na něj zírala. „Ale je přece tak hezká. Seš si jistý?“

„Už jsem ti přece říkal, že žádnou nechce.“

„Co kdybych ji přece vzala, a kdyby si ji chtěla připnout, může… a když nebude chtít, nemusí?“

Odsekl mi: „Mami, prosím. Nechci, abys ji s sebou brala.“

Protočila jsem očima směrem ke Kendall a snažila jsem se u ní najít zastání. Jen zavrtěla hlavou a řekla: „Nech to plavat, mami. Je nervózní. On tu holku, kterou pozval, ani pořádně nezná. Už na to netlač.“

Musím přiznat, že jsem byla naštvaná a možná i trochu ublížená. Strávila jsem na internetu spoustu času, abych zjistila nejnovější květinové trendy korsáží na maturitní plesy, objednala jsem pro jeho partnerku něco vážně super, obětovala další čas tím, že jsem pro květiny jela, a samozřejmě jsem je i zaplatila. Vážně jsem se snažila pro něj něco udělat, a místo toho, aby byl vděčný, na mě teď štěká. Kromě toho, byl to jeho první maturiťák – co o tom vůbec ví?

Strčila jsem si tedy korsáž do kabelky a společně jsme vyrazili na místo, kde se před plesem všichni fotografovali. Jakmile jsme tam dorazili, Oakley mě představil svojí plesové partnerce, která vytáhla svoji vlastní korsáž a požádala Chrise, jestli by jí pomohl připnout ji Oakleymu na klopu. V tom okamžiku jsem si nedokázala pomoct.

Sáhla jsem do kabelky a vytáhla svou korsáž, jako by to byl vítězný ticket v loterii. „Oakley sice tvrdil, že ji nechceš, ale stejně jsem ti ji udělala.“

Oakley po mě šlehl pohledem a já ihned zalitovala, že jsem raději nemlčela. Oakley se na dívku omluvně podíval. „Nemusíš si ji připínat.“

Opětovala jeho pohled a řekla: „To je v pořádku… vezmu si ji.“

V té chvíli jsem si všimla, že si udělala korsáž i pro sebe a už ji měla na zápěstí. Kendall obrátila oči k nebi. Chris přešlápl z nohy na nohu. Kdybych se v ten moment mohla vypařit, vážně bych to udělala.

Oakley mi vytáhl z ruky plastovou krabičku a navlékl své partnerce korsáž na volné zápěstí, které k němu ladným pohybem natáhla. Chris připnul Oaklyemu do klopy kytičku, kterou pro něj připravila jeho partnerka, párkrát jsme se vyfotili a pak začalo zčista jasna pršet. A když říkám pršet, tak myslím… doopravdy lít. Nic takového nepředpovídali, takže žádné z dvaceti dětí ve smokinzích a plesových šatech ani jejich rodiče neměli ani deštík, ani pláštěnku.

Ty děcka budou na kost promoklý, blesklo mi hlavou. Jenže děcka nechával déšť zcela klidnými. Jen si dál všichni povídali a pak jsem zaslechla, jak někdo z nich říká? „A jak to uděláme s večeří, lidi?“

Naklonila jsem se k Oakleyemu a zašeptala jsem: „Oak, vy jste si nerezervovali místo v restauraci?“

„Ne.“

Podívala jsem se na svého muže: „Oni si nerezervovali místo v restauraci.“

Pokýval hlavou. „Vypadá to tak.“

Nic z toho mého muže ani syna očividně nevzrušovalo. Což se nedalo říci o mně. Jak je vůbec možné, že si těchhle dvacet dětí nezajistilo místo na večeři před plesem, nebo si ji nenaplánovali jinak? Moje dcery měly tohle vyřešené už měsíce dopředu.

Oak a jeho přátelé ve skupině dál rozebírali, jaké mají možnosti. Podívala jsem se na ně a řekla: „Tak co s tou večeří uděláte?“

Oakley se ke mně otočil a pronesl tak, jak to umí jen teenager. „Myslím, že vyrazíme do Amigos.“

Abyste věděli, Amigos Taqueria je báječný malý podnik s mexickou kuchyní přímo v centru města. A když říkám malý, tak myslím malinký… mohou tam mít tak čtyři stolky. Celé místo je velké asi jako průměrná garáž. Všechny přítomné matky ztuhly, a dokonce i tátové kroutili pochybovačně hlavami. Dvacet dětí ve svátečním vyrazí v lijáku bez deštníků a pláštěnek do fastfoodu, kam se jich vejde s bídou deset… to jako vážně, před maturitním plesem? Nedokázala jsem si pomoct.

Znáte ten pocit, když je vaše tělo o dva kroky před vámi a vy prostě nedokážete zabránit tomu, abyste řekli nebo udělali něco iracionálního? Na svoji obhajobu uvádím, že jsem nebyla jediný rodič, který zasáhl. Kolem dětí se nyní hemžily desítky rodičů a snažily se převzít kontrolu nad situací. Vytáhla jsem telefon a začala hledat restaurace, kde by mohli mít volno pro dvacet dětí.

Nic… nenašla jsem vůbec nic. Cítila jsem, jak mě Kendall pozoruje. Jen tam stála a dívala se, jak křičím na další rodiče: „Nikde nemají místo. Zkusím najít pizzerii, která by nám sem dovezla pizzu.“

A v tom okamžiku ke mně moje dcera natáhla ruku, sevřela mi paži, natočila si mě k sobě a zadívala se mi do očí.

„Jestli si chtějí Oakley a jeho kámoši zajít před plesem na tacos, NECH JE.“

„Ale všichni se tam přece nevejdou a budou úplně promočení,“ namítla jsem.

„Tak ať si klidně promoknou. NECH JE, mami.“

„Ale Oakley si úplně zničí ty nové tenisky.“

„NECH HO, ať si je klidně zničí.“

„Kendall, jsou přece úplně nové!“

„Mami. Začínáš být otravná. NECH JE, ať si na ten ples klidně přijdou mokří. NECH JE, ať se najedí, kde chtějí. Je to jejich ples. Ne tvůj. Tak toho nech.“

NECH. JE.

Účinek se dostavil okamžitě. Něco ve mně změklo. Cítila jsem, jak napětí mizí, můj mozek přestal šrotovat, stres z toho, jak se snažím kontrolovat, co se děje, vyprchal. Proč bych se do toho měla vůbec plést? Proč se musím snažit tuhle situaci řídit? Proč si raději nedělám starosti s tím, co budu mít k večeři já? Proč se kvůli nim vůbec stresuji?

Nech. Je. Je to jejich ples, ne tvůj. Přestaň je řídit, organizovat nebo odsuzovat a NECH JE.

A přesně to jsem udělala. Zatímco se ostatní rodiče dál snažili své děti usměrňovat, nakráčela jsem k Oakleymu a usmála jsem se na něj. „Co zas?“ vyhrkl. „Tady máš čtyřicet dolarů k Amigos,“ sdělila jsem mu. „A užij si ples.“

Zeširoka se na mě usmál a řekl: „Díky mami. Užiju.“

Pak jsem se jen dívala, jak Oakley a jeho plesová partnerka vycházejí ze dveří do zuřícího deště. Dívala jsem se, jak běží bouří a cákají si bláto na její šaty a jeho nové tenisky. A bylo mi to celkem jedno. Vlastně to bylo docela roztomilé.

Tenkrát jsem ještě netušila, jak zásadně mi tento okamžik změní celý můj přístup k životu.

Nech je… jak báječný nápad

Uplynul týden a já jsem pořád nedokázala uvěřit, jak se najednou cítím jinak. Začala jsem si říkat nech je pokaždé, když jsem cítila stres, napětí, frustraci… a bylo legrační, že mě to pokaždé napadalo ve vztahu k jiným lidem.

Nech ty pekaře, ať si klidně vyprodají všechny bagely.

Nech Oakleyho, ať zuří, že jsem mu nedovolila zůstat večer venku tak dlouho, jak chtěl.

Nech babičku, ať nám klidně přečítá nahlas z novin: „Atohle už jste slyšeli…?“

Nech je, ať si tu silnici, po které jezdíš v pondělí do práce, klidně rozkopou.

Nech je, ať nechávají to špinavé nádobí ve dřezu.

Nech sousedovic psa, ať si celý den štěká.

Nech svou rodinu, ať chodí pozdě naprosto kamkoli, kam jdeme.

Nech příbuzné, ať hodnotí tvoji kariéru.

Nech ostatní, ať nenávidí tu fotografii, kterou jsem dala na internet.

Nech tchyni, ať nesouhlasí s tím, jak vychovávám svoje děti.

Dvě jednoduchá slova Nech je změnila vše. Bylo to, jako by mi na ničem nezáleželo a byla jsem tak nějak divně nad věcí. Věci, které mě dřív otravovaly… už mě prostě neotravovaly. Lidé, kteří mě dřív rozčilovali… už mě prostě nerozčilovali. Pevné sevření, jímž jsem kontrolovala okolní život, začalo povolovat. Situace v práci, které mě dříve stresovaly, nebo přiměly odejít raději domů a postěžovat si rodině, mi nyní sklouzly po kůži. Prostor v mozku, který dříve přetékal hloupými starostmi, nepříjemnosti a dramaty, byl nyní k dispozici pro důležitější věci.

Čím častěji jsem si říkala nech je, tím více jsem si uvědomovala, že spousta toho, s čím jsme si dřív dělala hlavu, za můj čas vůbec nestálo, ani si nezasloužilo moji pozornost. A že ne každý si zaslouží, abych mu věnovala energii. Bylo to osvobozující.

Čím častěji jsem si říkala nech je, tím více času jsem měla pro sebe. Času na přemýšlení. Času volně dýchat. Času se trochu pobavit. Času na věci, na kterých mi záleželo. Času sama na sebe.

Připadala jsem si v pohodě, šťastně a soustředěně. Ten dopad byl nepopíratelný. Dokonce i Chris si toho všiml: „Připadáš mi jiná.“ A pravda byla, že jsem se opravdu cítila jinak. Cítila jsem se tak dobře, že jsem se o nech je musela podělit na internetu. Natočila jsem tedy minutové video, kde jsem teorii „nech mě“ vysvětlila na sociálních sítích. Zde jsou má tehdejší slova:

„Když vás tento týden přátelé nepozvou na oběd – nechte je. Když osoba, který vás tolik přitahuje, netouží po vážném vztahu – nechte ji. A když se vaše děti nechtějí zvednout a jít s vámi na plánovanou akci – nechte je. Tolik energie zbytečně spálíme tím, že se snažíme lidi kolem sebe dotlačit tam, kam si přejeme my. Ale víte co? Pokud se někdo – ať už partner, kolega, nebo člen rodiny – neprojevuje tak, jak potřebujete vy, nenaléhejte, ať se změní. Nechte je být sami sebou. Ukazují vám tím, kým opravdu jsou. Prostě je nechte a pak můžete v klidu rozhodnout, co s tím uděláte dál.“

Video zhlédlo během prvních 24 hodin více než 15 milionů diváků. Do týdne už jich bylo 60 milionů a pod videem se objevily desítky tisíc komentářů. Zpravodajské servery začaly o mé teorii psát a rozebíraly její účinnost. Moji schránku na sociálních sítích zaplavily otázky, příběhy i příklady zasílané lidmi z celého světa, v nichž se mi svěřovali, jak moji teorii používají. Psychologové a terapeuti o ní začali psát blogy.

Byla jsem touto okamžitou odezvou natolik ohromena, že jsem o teorii a o svých zkušenostech s jejím používáním natočila jeden díl svého podcastu. Tato epizoda si vzápětí začala žít vlastním životem. Dostalo se jí tolika sdílení, až ji Apple prohlásil šestou celosvětově nejsdílenější podcastovou epizodou roku.

To byl ale teprve začátek. Pak se přihrnuly kérky!

Spousta tetování s motivem teorie nech je…

Teorie „nech je“ je zdaleka ta nejsilnější věc, jakou jsem kdy objevila. Skutečnost, že si lidé po celém světě nechávali na tělo natrvalo vytetovat její motto, je pak přesně tím, co mě inspirovalo k napsání této knihy. Potřebovala jsem pochopit, proč mají tato dvě slova na tolik lidí tak okamžitý, hluboký a univerzální dopad.

Výzkum teorie „nech je“

Uplynulé dva roky jsem se snažila teorii „nech je“ podrobně prozkoumat: chtěla jsem zjistit, proč funguje a jak ji můžete využít k proměně svého života a zlepšení vztahů s jinými lidmi.

Při psaní této knihy jsem mluvila s mnoha předními odborníky v oblasti psychologie, neurovědy, behaviorální vědy, mezilidských vtahů, stresu a štěstí. Při četbě se s nimi budete postupně seznamovat a jejich výzkum vám pomůže teorii aplikovat v bezpočtu situací vašeho vlastního života. Jak brzy zjistíte, stanovisko vědy je jasné: Tahle věc funguje. A funguje vážně dobře.

Tato kniha vás však s teorií „nech je“ nechce pouze seznámit. Je o základním zákonu lidské povahy: Všechny lidské bytosti v sobě mají pevně zakořeněnou potřebu kontroly.

Všichni máme vrozenou touhu kontrolovat vše, co se nás týká: svůj čas, myšlenky, rozhodnutí i okolí. Vědomí, že máte věci pod kontrolou, vám dává pocit pohodlí a bezpečí, takže se přirozeně snažíte řídit všechny a všechno kolem – často i bez toho, že byste si to vůbec uvědomovali.

Jednu věc ovšem ovlivnit nikdy nedokážete. Bez ohledu na to, jak moc se budete snažit, nikdy nebudete schopní kontrolovat nebo změnit jiného člověka. Jediným člověkem, jehož máte plně pod kontrolou, jste vy sami. Vaše myšlenky, činy, pocity.

Až příliš dlouho jste se tomuto základnímu zákonu lidské přirozenosti vzpírali. Bojovali s ostatními a snažili jste se je měnit, bojovali jste o kontrolu nad situací, dělali jste si hlavu s tím, co jiní říkají, co si myslí nebo dělají; a při tom všem jste si vytvářeli zbytečný stres, napětí a třenice ve vztazích. Já jsem to dělala také.

Teorie „nech je“ proměnila celý můj přístup k životu a k tomu, jak jednám s ostatními. Namísto toho, abych se přirozenému toku lidské povahy bránila, naučila jsem se ho přijmout. Namísto plýtvání energií na něco, co neovlivním –– co říkají, myslí nebo dělají ostatní –, vložila jsem ji do něčeho, co ovlivnit mohu: do sebe.

Výsledek? Získala jsem nad svým životem větší kontrolu, než jsem měla kdy předtím. Bylo to osvobozující. Přestala jsem ostatní vnímat jako problém, a jen tím se naše vztahy zlepšily víc, než jsem kdy považovala za možné. Bylo to jako odemknout dveře, které byly léta zavřené. A co je za nimi? Život, který již nebrzdí potřeba řídit jiné.

Na následujících stránkách se o teorii „nech je“ dozvíte vše, naučíte se, jak ji co nejjednodušeji používat a jak úžasně se budete cítit, až doopravdy začnete. Prozradím vám též překvapující zjištění, k němuž jsem dospěla na počátku svého výzkumu. Teorie „nech je“ není… jen o tom nechat je. Jistě, těmito dvěma slovy začíná, ale není to všechno. Nech je je pouze první polovina rovnice. Existuje i druhá, ještě důležitější: Nech se.

V příští kapitole si rozebereme jak nech je, tak nech se a představíme si vědecká a psychologická vysvětlení, která se skrývají za každou částí rovnice. Následně se dozvíte osm klíčových oblastí života, ve kterých mají účinky teorie ten nejpozitivnější dopad. Budeme hovořit o vašich vztazích, kariéře, emocích, názorech, stresu, milostném životě, bojích, chronickém srovnávání, o přátelství, a především o vašem vztahu k sobě samému.

Znovu a znovu si zopakujete, jak se snažíte kontrolovat ty nesprávné věci a nevědomky děláte z jiných lidí problém. Pravda přitom je, že lidé kolem vás by měli být jedním z nejsilnějších zdrojů vašeho štěstí, podpory a lásky, které ve svém životě máte. Ale to nemohou, pokud se budete neustále snažit kontrolovat co cítí, říkají a dělají. To s touto knihou skončí.

Osvojte si teorii „nech je“ a přestaňte se vyčerpávat snahou o kontrolu nekontrolovatelného. Tahle teorie není jen o tom, jak se cítit lépe. Jde o to, abyste od základu přenastavili způsob, jakým žijete. Už se nemohu dočkat, až sami pro sebe objevíte prostor a svobodu žít svůj život tak, jak jste si vždy přáli – za podmínek, které si nastavíte jen vy sami.

Tak tedy do toho.

Table of Contents

1

2

3