Přeložil Jiří Lexa

A PLACE CALLED FREEDOM

Copyright © Ken Follett 1995

All rights reserved.

Translation © Jiří Lexa, 2005, 2019, 2025

ISBN 978-80-284-0884-8

Věnováno památce Johna Smithe.

Když jsem se nastěhoval do domu v High Glenu, usilovně jsem zahradničil, a tak jsem našel železný obojek.

Zahrada zdivočela a dům se rozpadal. Dvacet let v něm žila podivínská stará dáma a nikdy nevymalovala. Když zemřela, koupil jsem dům od jejího syna, autorizovaného prodejce firmy Toyota v Kirkburnu, nejbližším městě, vzdáleném padesát mil.

Asi se ptáte, proč jsem chtěl zchátralý dům padesát mil od výspy civilizace. Já to údolí totiž miluju. V lesích žijí plaší jeleni a orli hnízdí přímo na hřebenu hor. Polovinu času jsem trávil na zahradě opřený o rýč a pozoroval modrozelená horská úbočí.

Taky jsem hodně kopal. Rozhodl jsem se, že zasadím kolem hospodářské budovy keře. Je to nehezká stavba s hrázděnými zdmi bez oken, a tak jsem ji chtěl zaclonit okrasnými křovinami. Když jsem hloubil výkop, objevil jsem bednu. Ne moc velkou, asi tak jako krabici na dvanáct lahví dobrého vína. Žádný zdobený kus, nenatřená prkýnka držely pohromadě zrezivělé hřebíky. Otevřel jsem ji rýčem.

Obsahovala dvě věci.

Moji zvědavost vzbudila velká stará kniha. Třeba to byla rodinná bible, zahrnující fascinující příběhy, zapsané na volných listech, od narození přes sňatky po smrt lidí, kteří v mém domě žili před stovkami let. Dočkal jsem se zklamání. Když jsem knihu otevřel, zjistil jsem, že stránky se rozdrolily. Nedalo se přečíst jediné slovo.

Druhý nález představoval jakýsi předmět, zabalený ve voskovaném plátně. I to zpuchřelo, a když jsem se ho dotkl zahradnickými rukavicemi, rozpadlo se. Uvnitř byl železný kruh o průměru asi patnácti centimetrů. Ztratil kovový lesk, ale voskované plátno zabránilo, aby zrezivěl. Věc vypadala primitivně. Vyrobil ji pravděpodobně vesnický kovář, nejdřív jsem si pomyslel, že patří ke dvoukoláku nebo pluhu. Ale proč ji někdo pečlivě zabalil do voskovaného plátna, aby ji uchránil? Kruh byl přelomený a pokřivený. Napadlo mě, že by to mohl být obojek, jaký nosívali vězňové. Vězeň uprchl, obojek někdo rozlomil těžkými kovářskými nástroji a ohnul, aby ho sejmul.

Odnesl jsem nález do domu a pustil se do čištění. Šlo to pomalu, ponořil jsem tedy předmět na noc do odrezovače a ráno pokračoval. Když jsem povrch vyleštil hadrem, objevil se nápis.

Byl vyrytý starodávným, ozdobným písmem a chvíli mi trvalo, než jsem slova přečetl. Tady je:

Tento člověk je majetkem sira George Jamissona z Fifeu.

A. D. 1767

Teď stojí obojek na mém psacím stole vedle počítače. Používám ho jako těžítko. Často po něm sáhnu a obracím jej v rukou, znovu si čtu nápis. Kdyby železný obojek uměl mluvit, říkám si, jaký příběh by asi vyprávěl?

ČÁST PRVNÍ

SKOTSKO

(1)

Sníh pokryl hřebeny High Glenu a vytvořil na zalesněných úbočích perleťové ostrovy jako šperky na zelených hedvábných šatech. Z údolí se mezi zledovatělými skalami dere pára. Ostrý vítr od Severního moře ve skučivých poryvech přináší záplavy deště se sněhem a kroupami.

Dvojčata McAshovi, Malachi a Esther, po ránu cestou do kostela kličkují po východním úbočí úzkého horského údolí. Malachi, známý jako Mack, má na sobě kostkovanou pelerínu a tvídové kalhoty po kolena, holé nohy bez punčoch mu mrznou v dřevácích. Ale je mladý, horkokrevný a zimu nebere moc na vědomí.

Není to nejkratší cesta do kostela, ale High Glen ho už dlouho uchvacuje. Srázné horské svahy, tiché tajemné lesy, vesele zurčící bystřiny – to vytváří krajinu blízkou jeho duši. Často pozoroval pár orlů, který tu třikrát vyvedl mláďata. Jako orel ukradl statkářce z říčky oplývající rybami lososa. A jako jelen se skryl, ztichl a znehybněl mezi stromy, když se blížili hajní.

Statkářka je lady Hallimová, ovdovělá žena s dcerou. Půda za horským hřebenem patří siru Georgi Jamissonovi a je to docela jiný svět. Inženýři nadělali do úbočí hluboké díry, lidmi navršené haldy kalu znetvořily svahy, těžké povozy naložené uhlím se prodírají blátivými cestami, říčky se černají uhelným prachem. Tam dvojčata bydlí – ve vesnici Heugh, skládající se z dlouhé řady nízkých kamenných domků, které stoupají do stráně jako schodiště.

Mack a Esther představují mužskou a ženskou verzi téže podoby. Oba mají plavé vlasy, ztmavlé uhelným prachem, a nápadné světlezelené oči. Jsou menších postav, spíš podsaditější, ruce a nohy samý sval. Vynikající neústupností a vzpurností.

Vzpurnost patří k rodinné tradici. Jejich otec byl nonkonformista, vášnivě nesouhlasil s vládou, církví a jakoukoli autoritou. Matka pracovala před svatbou u lady Hallimové a jako většina sluhů se ztotožňovala s vyšší společenskou třídou. Jedné kruté zimy, kdy šachtu na měsíc zavřeli kvůli výbuchu plynu, otec zemřel. Udusil se černým prachem a hleny, podobně zahynula spousta horníků. Matka dostala zápal plic a následovala ho za několik týdnů. Ale hádky v Heughu neustaly. Sporům se nejvíc daří v salonu, součásti hospody paní Wheighelové. Dělníci na statku a domkáři zastávají matčiny názory. Tvrdí, že králi svěřil moc Bůh, a proto ho lidé musí poslouchat. Horníci se kloní k modernějším idejím. John Locke a další filozofové prohlásili, že legitimní moc vychází ze shodné vůle lidí. S touto teorií se ztotožnil i Mack.

V Heughu umí číst jen málo horníků, Mackova matka to uměla a nutila syna, aby se to naučil. Učila obě děti a ignorovala námitky manžela, že jim vtlouká do hlavy něco nad jejich poměry. V hospodě paní Wheighelové po Mackovi pak chtěli, aby předčítal nahlas z novin, z Times, Edinburgh Advertiser i z radikálních politických listů jako North Briton. Noviny byly vždycky aspoň týden, někdy měsíc staré, ale venkovští lidé dychtivě naslouchali doslovným záznamům dlouhých projevů, ironickým a satirickým kritikám i zprávám o protestech, stávkách a nepokojích.

Po jedné sobotní noci sporů v hospodě paní Wheighelové napsal Mack dopis.

Nikdo z horníků dosud žádný dopis nenapsal, dlouho se radili nad každým slovem. Adresovali jej londýnskému advokátovi Casparu Gordonsonovi, který byl autorem novinových článků zesměšňujících vládu. Dopis svěřili k odeslání jednookému podomnímu obchodníkovi Daveymu Patchovi a Mack zapochyboval, že se dostane k adresátovi.

Odpověď přišla včera a Macka nic tak vzrušujícího dosud nepotkalo. Jeho život se změní k nepoznání, pomyslel si. Stane se svobodným.

Od nepaměti touží po svobodě. Už jako kluk záviděl Daveymu Patchovi, který putoval od vesnice k vesnici a prodával nože, provazy a balady. Na Daveyho životě mladého Macka fascinovalo, že může vstát až za východu slunce a jít spát, když ho zmůže únava. Od sedmého roku matka Mackem třásla a budila ho před druhou hodinou ranní, na šachtě dřel celých patnáct hodin, končil v pět odpoledne, nato dovrávoral domů a často usnul nad večerní kaší.

Mack se nechce stát podomním obchodníkem, touží po jiném životě. Sní o tom, že si postaví na kousku vlastní půdy dům v údolí podobném High Glenu a bude pracovat jen od svítání do setmění a v noci bude odpočívat. Klidně si za slunečného dne vyjde na ryby tam, kde losos nepatří statkáři, ale tomu, kdo jej uloví. Dopis v jeho ruce praví, že se tento sen může uskutečnit.

„Nevím, jestli bys to měl číst nahlas v kostele,“ pravila Esther, když se trmáceli po promrzlé stezce.

„Proč ne?“ namítl Mack, přestože si tím rovněž nebyl jist.

„Nadrobíš si. Ratchett se rozzuří.“ Harry Ratchett je naddůlní, kterému majitel svěřil řízení šachty, kde Mack pracuje. „Třeba to řekne siru Georgeovi, a co s tebou provedou?“

Věděl, že sestra má pravdu, a srdce se mu sevřelo úzkostí. Přesto mu to nezabránilo namítnout: „Když si nechám dopis pro sebe, tak to nemělo smysl.“

„Možná bys měl psaní nejdřív ukázat Ratchettovi. Třeba by to pak prošlo bez virválu.“

Mack koutkem oka pohlédl na sestru. Viděl, že není neoblomná. Tvářila se spíš ztrápeně než bojovně. Pocítil příval sourozenecké lásky. Ať se stane cokoli, Esther bude vždycky na jeho straně.

Zároveň tvrdohlavě zavrtěl hlavou. „Nejsem jedinej, koho se dopis týká. Nejmíň pět mládenců bude chtít odtud pryč, až se dozví, že můžou. A co teprv další generace!“

Ostře si ho změřila. „Možná máš pravdu, ale to pro tebe není hlavní důvod. Chceš v kostele vstát a dokázat, že majitel dolu nejedná správně.“

„Ne, to ne!“ protestoval Mack. Na chvíli se zamyslel a zasmál se. „No, něco na tom, co říkáš, taky je. Vyslechli jsme spoustu kázání o poslušnosti zákonu a úctě k panstvu. Teď se dovídám, že nám odjakživa lžou, hlavně o zákonu, co se nás nejvíc týká. To se ví, že chci vstát a přede všema to vykřičet.“

„Nezavdávej jim příčinu, aby tě potrestali,“ řekla ustaraně.

„Budu zdvořilej a pokornej, jak jen dokážu,“ snažil se ji ujistit. „Vůbec mě nepoznáš.“

„Pokornej!“ zvolala pochybovačně. „To chci vidět.“

„Přednesu jen, co praví zákon, na tom není nic špatnýho, ne?“

„Jsi neopatrnej.“

„Jo, asi jo,“ připustil. „A přesto to udělám.“

Překonali nejvyšší bod a scházeli do Coalpit Glenu. Jak sestupovali, mrazivý vzduch ztrácel na pronikavosti. Za chvíli spatřili u mostu přes zkalenou řeku malý kamenný kostel.

Poblíž hřbitova se kupí několik chatrčí domkářů. Jsou to spíš kolny s otevřeným ohništěm na hliněné podlaze a s dírou ve střeše, kterou odchází kouř, o jedinou místnost se celou zimu dělí lidé s dobytkem. Domky horníků, víc ve stráni a blíž šachtám, jsou lepší. I když mají také hliněnou podlahu a doškové střechy, v každém je pec s řádným komínem a u dveří zasklené okénko. Horníci také nesdílejí obydlí s dobytkem. Přesto se domkáři považují za svobodnější, nezávislejší a dívají se na horníky spatra.

Chýše rolníků teď ovšem Macka a Esther nezajímali. U portálu kostela stál uzavřený kočár, tažený párem ušlechtilých grošáků ve svátečních postrojích. Vystoupilo z něj za pomoci pastora několik dam v krinolínách a zahalených do kožichů. Obezřetně si přidržovaly módní klobouky s krajkovou krempou.

Esther se dotkla Mackovy paže a ukázala k mostu. Na statném loveckém hnědáku, s hlavou skloněnou před ledovým větrem, po něm přejížděl majitel dolů, pán kraje, sir George Jamisson.

Jamisson se tu neukázal pět let. Žije v Londýně, což představuje týdenní plavbu po moři nebo čtrnáctidenní cestování dostavníkem. Říká se, že začínal v Edinburghu jako drobný hokynář, prodával svíčky a džin a nepočínal si vůbec ctihodně. Pak zemřel jeho mladý a bezdětný blízký příbuzný a George zdědil zámek a doly. Na tomto základě vybudoval obchodní říši, sahající až na nepředstavitelně vzdálený Barbados a do Virginie. Povýšil na váženou osobnost, stal se baronetem, smírčím soudcem, radním ve Wappingu, zodpovědným za zákon a pořádek na londýnském nábřeží.

Patrně se vydal na cestu po svém majetku ve Skotsku, doprovázený rodinou a přáteli.

„Tak, a je to,“ vydechla úlevou Esther.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Mack, ačkoli tušil odpověď.

„Teď dopis přečíst nemůžeš.“

„Proč?“

„Malachi McAshi, neblázni!“ vyhrkla. „Před pánem celýho kraje nemůžeš!“

„Naopak,“ řekl paličatě. „Tím líp.“

(2)

Lizzie Hallimová odmítla jet do kostela kočárem. Byla by to hloupost. Cesta z Jamissonova zámku má vyježděné koleje, je samý výmol, blátivý povrch zmrzl na kámen. Kočár bude příšerně kodrcat, pojede krokem, cestující dorazí nejspíš pozdě, prokřehlí a samá modřina. Trvala na tom, že do kostela pojede v sedle.

Matka si z tak neženského počínání zoufala. „Jak chceš najít manžela, když se pořád chováš jako chlap?“ zvolala lady Hallimová.

„Manžela najdu, kdy se mi zachce,“ odpověděla Lizzie. A měla pravdu, muži se do ní zamilovávali neustále. „Potíž je najít takového, s kterým bych vydržela déle než půl hodiny.“

„Potíž je najít takového, který se z tebe nerozklepe strachy,“ zamumlala matka.

Lizzie se rozesmála. Pravdu měly obě. Muži se do ní zamilují na první pohled, jenže pak zjistí, jaká je, a urychleně se stáhnou. Edinburská společnost se nad jejími výroky pohoršovala již léta. Na prvním plese prohlásila před třemi matronami, že nejvyšší soudce má tlustou zadnici, což nenávratně otřáslo její pověstí. Loni na jaře s ní matka odjela do Londýna, aby ji uvedla do anglické společnosti. Dopadlo to katastrofálně. Lizzie hovořila moc nahlas, příliš se smála a veřejně karikovala vyumělkované mravy a přiléhavé šaty mladých šviháků, kteří se jí dvořili.

„To je proto, že jsi vyrůstala bez mužské autority v domě,“ dodala matka. „Jsi příliš nezávislá.“ S tím nastoupila rázně do kočáru.

Lizzie přešla po zmrzlé půdě podél průčelí Jamissonova zámku a zamířila na východní stranu ke stájím. Otec zemřel, když jí byly tři roky, skoro si na něho nepamatuje. Když se dotázala, co ho sklátilo do hrobu, odpověděla matka mlhavě: „Játra.“ Zanechal je bez finančních prostředků. Matka se dlouhá léta jen taktak protloukala, čím dál víc zatěžovala hypotékou hallimovské nemovitosti a čekala, až Lizzie dospěje a provdá se za bohatého muže, který vyřeší všechny jejich problémy. Teď je Lizzie dvacet let a nastal čas, aby naplnila své poslání.

Není pochyb o tom, proč rodina Jamissonových po tolika letech navštívila své skotské majetky a proč jsou jejich hlavními hosty na zámku Lizzie a její matka, žijící jen deset mil odtud. Záminkou k pozvání byla oslava jedenadvacátých narozenin jejich mladšího syna Jaye. Pravým důvodem to, že by rádi, aby se Lizzie provdala za staršího syna Roberta.

Matka tomu přeje, neboť Robert jednou zdědí obrovské jmění.

Sir George tomu rovněž přeje, protože by chtěl připojit pozemky Hallimových k rodinnému panství Jamissonových. Robert, soudě podle pozornosti, kterou jí věnuje už od příjezdu, si to patrně přeje také, přestože vyznat se v Robertově srdci nebylo nikdy snadné.

Spatřila ho, jak stojí na dvoře u stájí a čeká, až osedlají koně. Podobá se matce, aspoň podle portrétu visícího v zámecké dvoraně – je na něm zachycena jako vážná, prostá žena s jemnými vlasy, jiskrou v očích a odhodlaným výrazem ve tváři. Robertovi nelze nic vytknout, není ošklivý, ani hubený, ani tlustý, nepáchne, neopíjí se, neobléká se zženštile. Představuje ohromný úlovek, říkala si Lizzie, a pokud jí nabídne manželství, pravděpodobně přijme. Nemiluje ho, ale zná svou povinnost.

Rozhodla se, že ho trochu poškádlí. „Je od vás bezohledné, že bydlíte v Londýně,“ prohlásila.

„Bezohledné?“ Zamračil se. „Proč?“

„Vaší vinou nemáme sousedy.“ Dál se tvářil zaraženě – zřejmě postrádá smysl pro humor. „Tím, že tu nežijete, mezi námi a Edinburghem není živá duše.“

„Kromě stovek rodin horníků a několika vesnic domkářů,“ ozvalo se za ní.

„Víte, jak to myslím,“ řekla a otočila se. Muže, který promluvil, neznala. S obvyklou přímostí se zeptala: „Kdo vlastně jste?“

„Jay Jamisson.“ Uklonil se. „Robertův chytřejší bratr. Copak jste na mě zapomněla?“

„Ach!“ Zaslechla, že přijel včera v noci, ale nepoznala ho. Před pěti lety byl o půl hlavy menší, měl uhrovité čelo a na bradě řídké chmýří. Od té doby zmužněl. Tehdy ovšem nijak chytrý nebyl a Lizzie pochybovala, že se v tomto směru změnil. „Pamatuju si vás,“ řekla. „Poznávám vás podle nafoukanosti.“

Zašklebil se. „Kéž by mě zdobila vaše skromnost a pokora, slečno Hallimová.“

„Zdar, Jayi,“ ozval se Robert. „Vítej na zámku Jamissonových.“ Jay se náhle zamračil. „Nech těch majetnických řečí, Roberte. I když jsi starší syn, ještě jsi nic nezdědil.“

„Blahopřeju k jedenadvacátým narozeninám,“ zasáhla Lizzie.

„Děkuju.“

„Slavíte je dneska?“

„Ano.“

„Pojedeš do kostela s námi na koni?“ netrpělivě se zeptal Robert.

Lizzie si všimla v Jayových očích záblesku nenávisti, ale jeho hlas zněl neutrálně. „Ano. Vzkázal jsem, ať mi osedlají koně.“

„Musíme vyrazit.“ Robert se otočil ke stáji a křikl: „Pospěšte si, vy tam!“

„Už jsou osedlaný, pane,“ okamžitě se ozval podkoní a vzápětí vyvedl tři koně: statného černého poníka, ušlechtilou hnědku a grošovaného valacha.

„Předpokládám, že ty bestie pronajali od nějakého mazaného edinburského koňského handlíře.“ Zaznělo to kriticky, ale přešel k valachovi, poplácal ho po krku a dovolil mu očichat svůj modrý jezdecký kabátec. Lizzie poznala, že to s koňmi umí a má je rád.

Vyhoupla se do dámského sedla na černém poníkovi, pobídla ho a vyjeli klusem ze dvora. Bratři ji následovali, Jay na grošákovi, Robert na hnědce. Vítr vháněl Lizzie do očí mokrý sníh. Sněhové závěje znesnadnily cestu, neboť zakryly díry dobrou stopu hluboké, takže koně klopýtali. „Pojeďme lesem,“ řekla Lizzie. „Budeme chránění a půda je tam rovnější.“ Aniž by vyčkala souhlasu, odbočila k velebnému lesu.

Mezi vysokými borovicemi nerostla žádná křoviska. Potůčky a mokřinatá místa zamrzla, zem poprášil sníh. Lizzie pobídla poníka ke cvalu. Za chvilku ji předjel grošák. Vzhlédla a spatřila v Jayově tváři vyzývavý úsměv. Chce závodit. Zahalekala a udeřila patami poníka, který nedočkavě vyrazil.

Ženou se mezi stromy, sklánějí se pod nízkými větvemi, přeskakují padlé kmeny, nedbale prolamují led na potůčcích. Jayův kůň je statnější a v trysku rozhodně rychlejší, ale poníkovy krátké nohy a drobnější konstituce se lépe přizpůsobují terénu. Lizzie se propracovala dopředu a postupně získávala náskok. Když už neslyšela dusot Jayova koně, zvolnila a na mýtině zastavila.

Jay ji brzy dostihl, ale po Robertovi nebylo ani památky. Lizzie si pomyslela, že je příliš rozumný na to, aby riskoval krk v nesmyslném závodě. Lizzie a Jay lapali po dechu, koně šli krokem bok po boku, stoupalo z nich teplo a zahřívalo i jezdce. „Rád bych si s vámi zazávodil na rovině,“ přerývaně zadrmolil Jay.

„Sedět obkročmo, porazím vás,“ prohlásila.

Zatvářil se zaraženě. Všechny dobře vychované ženy jezdí v dámském sedle, tedy bokem. Sedět na koni obkročmo se u žen považuje za vulgární. Lizzie to pokládala za hloupost, a pokud vyjížděla sama, tak mužským stylem.

Koutkem oka Jaye pozorovala. Jeho matka Alicia, druhá manželka sira George, je koketka blond vlasů a Jay po ní zdědil modré oči a odzbrojující úsměv. „Co v Londýně děláte?“ zeptala se ho Lizzie.

„Sloužím ve Třetím gardovém pěším pluku,“ odpověděl s nádechem pýchy. „Zrovna mě povýšili na kapitána.“

„Povězte, kapitáne Jamissone, čím se vy stateční vojáci zabýváte?“ zeptala se posměšně. „Válčí se snad momentálně v Londýně? Jdou vám nepřátelé po krku?“

„Udržet chátru na uzdě dá spoustu práce.“

Lizzie si náhle vybavila Jaye z dětství jako zarputilého rváče a zajímalo ji, zda ho nynější povolání těší. „A jak udržujete chátru na uzdě?“ otázala se.

„Například doprovázíme zločince k šibenici a dbáme na to, aby je nezachránili komplicové a kat dokonal svoje dílo.“

„Takže jako pravý skotský hrdina zabíjíte Angličany?“

Zdálo se, že mu takové škádlení nevadí. „Jednou bych rád z armády odešel a odjel do ciziny,“ řekl.

„Ach, a proč?“

„V téhle zemi nemají mladší synové žádnou vážnost. Dokonce i služebnictvo se zarazí a váhá, jestli má splnit to, co mu přikážete.“

„Myslíte, že jinde to bude jiné?“

„V koloniích je všechno jiné. Četl jsem o tom. Lidi jsou tam svobodnější a nepředpojatí. Berou vás takovou, jaká jste.“

„Čemu byste se chtěl věnovat?“

„Rodina má na Barbadosu plantáže cukrové třtiny. Doufám, že mi je otec k jedenadvacátým narozeninám daruje takříkajíc jako věno.“

Lizzie se zmocnila závist. „Máte štěstí,“ řekla. „Nic víc si nepřeju než odjet do jiné země. Musí to být vzrušující.“

„Žije se tam dost drsně,“ namítl. „Třeba byste postrádala pohodlí domova – obchody, operu, francouzskou módu a podobně.“

„Nic z toho mě nezajímá,“ řekla pohrdavě. „Nenávidím tohle oblečení.“ Těsný korzet a krinolína jako by jí ještě více překážely. „Chtěla bych nosit to, co muži, kalhoty, košili a jezdecké boty.“

Rozesmál se. „To by bylo trochu moc i na Barbadosu.“

Kdyby mě Robert odvezl na Barbados, okamžitě se za něho provdám, uvažovala Lizzie.

„Veškerou práci tam vykonávají otroci,“ dodal Jay.

Vynořili se z lesa jen kousek proti proudu od mostu. Horníci na druhém břehu se trousili do malého kostela.

Lizzie nepřestala přemýšlet o Barbadosu. „Zdá se mi dost zvláštní, že někdo vlastní otroky a může si s nimi dělat, co se mu zlíbí, jako se zvířaty,“ pronesla. „Nepřipadá vám to podivné?“

„Ani v nejmenším,“ odpověděl Jay a usmál se.

(3)

Kostelík se naplnil lidmi. Velkou část prostoru obsadila rodina Jamissonových a jejich hosté, ženy se širokými sukněmi a muži se šavlemi a třírohými klobouky. Horníci a domkáři, již obvykle tvořili nedělní shromáždění, zachovali od nově příchozích odstup, jako by se báli dotknout vybraného oblečení, aby je neumazali uhelným prachem a hnojem.

Mack sice s Esther hovořil vzdorovitě, ale trnul obavami. Majitelé dolů mají právo horníky zmrskat, navíc sir George Jamisson je smírčí soudce, takže může pohnat lidi i na šibenici a nikdo mu v tom nezabrání. Opravdu není rozumné, aby Mack riskoval, že ho ztrestá tak mocný člověk.

Ale právo je právo. S Mackem a ostatními horníky se jedná nespravedlivě, protizákonně, a jen na to pomyslí, zmocní se ho takový vztek, že by to nejradši vykřičel na všechny strany. Takovou novinu nemůže šířit pokradmu, jako by to nebyla tak docela pravda. Musí sebrat odvahu, anebo se stáhnout.

Chvíli uvažoval, že z toho vycouvá. Proč si koledovat o potíže? Vtom se rozlehl chvalozpěv. Horníci čistě zanotovali a naplnili kostelík rozechvělými hlasy. Mack za sebou slyšel vzletný tenor Jimmyho Leea, nejlepšího zpěváka vesnice. Zpěv ho nutí myslet na High Glen a snít o svobodě, což zoceluje jeho nervy. Definitivně se rozhodl provést, co si usmyslel.

Pastor, reverend John York, je umírněný čtyřicátník s prořídlými vlasy. Mluví váhavě, vznešení návštěvníci ho znejistěli. Káže o pravdě. Jak zareaguje na obsah dopisu, který Mack přečte? Instinkt mu zavelí postavit se na stranu majitele dolů. Pravděpodobně ho pozvali na oběd, po bohoslužbě se odebere na zámek. Ale je zároveň duchovním, což ho zavazuje zastat se práva bez ohledu na názory sira George, ne?

Zdi kostelíka jsou holé, pochopitelně se tu netopí a Mackovi stoupá v chladu pára od úst. Zkoumá zámeckou společnost. Většinu členů rodiny Jamissonových poznává. Když byl Mack malý chlapec, trávili tu většinu času. Brunátného sira George s objemným břichem si nelze splést. Vedle něho sedí manželka, nabírané růžové šaty by víc slušely mladší ženě. Pak je tu starší syn Robert, šestadvacetiletý muž přísného pohledu a bez smyslu pro humor, který si už po vzoru otce zakládá na bříško. Po jeho boku sedí hezký světlovlasý muž Mackova věku, mladší syn Jay. Když bylo Mackovi šest let, celé léto si s Jayem denně hrávali v lesích kolem zámku Jamissonových a oba si mysleli, že se stali přáteli na celý život. Jenže v zimě téhož roku Mack začal pracovat na šachtě a na dětské hry už nezbyl čas.

Poznává i některé hosty Jamissonových. Lady Hallimovou a její dceru Lizzie dobře zná. Lizzie Hallimová je už dlouho široko daleko zdrojem vzrušení a skandálů. Lidé říkají, že se potuluje krajem v mužském oblečení a s puškou na rameni. Věnovala údajně vlastní vysoké boty bosému dítěti a vynadala jeho matce za nepořádek, v jakém žijí. Mack ji neviděl léta. Na pozemcích Hallimových se rovněž nachází kostelík, takže sem na nedělní bohoslužby jezdí jedině, pokud tu pobývají Jamissonovi. Mack si uvědomil, že viděl Lizzie naposledy, když jí bylo patnáct. Už tehdy se oblékala jako mladá dáma, ale házela kamení po veverkách jako kluk.

Mackova matka kdysi sloužila v sídle Hallimových a poté, co se vdala, tam občas v neděli odpoledne přicházela navštívit staré přátele a ukázat jim dvojčata. Mack a Esther si tehdy s Lizzie hrávali, nejspíš bez vědomí lady Hallimové. Lizzie byla prohnaný žabec, panovačný, sobecký a rozmazlený. Mack jí dal pusu a ona ho vytahala za vlasy tak, že se rozplakal. Zdá se, že se od té doby moc nezměnila. Má kudrnaté, tmavě kaštanové vlasy, z drobného obličeje a černých očí kouká nezbednost. Ústa připomínají růžovou mašli. Mack ji pozoroval a pomyslel si: Teď bych ji rád políbil! V okamžiku, kdy ho to napadlo, zachytila jeho pohled. Rozpačitě uhnul očima, jako by mu četla myšlenky.

Kázání se chýlilo ke konci. Obvyklou presbyteriánskou bohoslužbu měly dneska doplnit křtiny, Mackově sestřenici Jen se narodilo čtvrté dítě. Nejstarší syn Wullie už pracuje na šachtě. Mack usoudil, že nejvhodnější chvílí pro jeho vystoupení budou právě křtiny. Jak se kritický okamžik blížil, svíral se mu žaludek. Ale zapudil chmury – denně riskuje život na šachtě, tak proč by měl podléhat nervozitě z toho, že se vzepře tlustému majiteli dolů?

Sestřenka Jen postoupila kupředu, vypadala unaveně. Je jí teprve třicet, ale porodila čtyři děti, pracuje na šachtě třiadvacet let a je vyčerpaná. Reverend York zkropil hlavičku nemluvněte vodou. Nato Jenin manžel Saul zopakoval formulku, jež činí z každého syna skotského horníka otroka. „Slibuju, že můj potomek bude pracovat v dolech sira George Jamissona od dětství tak dlouho, dokud mu budou síly stačit nebo nezemře.“

Tento okamžik považoval Mack za rozhodující.

Vstal.

V této fázi obřadu by za normálních okolností předstoupil naddůlní Harry Ratchett a předal Saulovi „odbytné“, tradiční poplatek za zaslíbení dítěte, váček s deseti librami. K Mackovu překvapení však povstal sir George, aby rituál vykonal osobně.

Jakmile vstal, zaznamenal Mackův upřený pohled.

Chvíli se oba muži vzájemně měřili.

Nato sir George vykročil kupředu.

Mack vstoupil do prostřední uličky kostelíka a hlasitě pronesl: „Odbytný je holej nesmysl.“

Sir George rázem znehybněl a všechny hlavy se otočily k Mackovi. Všeobecný otřes způsobil, že se na okamžik rozhostilo naprosté ticho. Mack slyšel, jak mu buší srdce.

„Tahle ceremonie nemá žádnou platnost,“ pokračoval Mack. „Chlapec nemůže bejt zaslíbenej dolu. Nikdo nesmí dítě zotročit.“

„Sedni, ty mladý blázne, a zavři ústa!“ přikázal sir George.

Povýšené okřiknutí rozčililo Macka natolik, že veškeré pochybnosti zmizely. „Vy si sedněte,“ pravil neohroženě a shromáždění nesouhlasně vydechlo nad jeho drzostí. Ukázal na reverenda Yorka. „V kázání jste mluvil o pravdě, důstojnosti, zastanete se pravdy i teď?“

Kněz se ustaraně zadíval na Macka. „Na co narážíš, Macku McAshi?“

„Na otroctví!“

„Znáš přece skotské zákony,“ řekl York smířlivě. „Horníci jsou vlastnictvím majitele dolu. Jakmile člověk pracuje rok a den, ztrácí svobodu.“

„Ano,“ připustil Mack. „Je to ohavnost, ale tak zní zákon. Tvrdím ovšem, že zákon nedovoluje zotročit dítě, a dokážu to.“

„My ty peníze potřebujeme, Macku,“ zaprotestoval Saul.

„Peníze si vezměte,“ řekl Mack. „Váš kluk ať pro sira George pracuje do jednadvaceti let, to odpovídá těm deseti librám. Ale pak…,“ zvýšil hlas, „jakmile bude plnoletej, bude i svobodnej!“

„Radím ti, drž jazyk za zuby,“ řekl sir George výhrůžně. „To jsou nebezpečné řeči.“

„Přesto je to pravda,“ umíněně trval na svém Mack.

Sir George zrudl, nebyl zvyklý, aby se mu někdo tak usilovně vzpíral. „Po mši si to s tebou vyřídím,“ řekl rozhněvaně. Předal váček Saulovi a obrátil se na faráře. „Pokračujte, reverende.“

Macka to zaskočilo. Opravdu půjde všechno dál, jako by se nic nestalo?

„Zapějme závěrečný hymnus,“ vyzval shromáždění kněz.

Sir George se vrátil do lavice. Mack zůstal stát a nemohl uvěřit, že tím to končí.

Kněz dodal: „Žalm druhý, ‚Proč se pronárody bouří, proč národy kují marné plány?‘“

„Ne, ne, ještě ne,“ ozvalo se za Mackem.

Ohlédl se. To promluvil Jimmy Lee, mladý horník s krásným tenorem. Už jednou se pokusil o útěk a za trest nosí na krku železný obojek s nápisem Tento člověk je majetkem sira George Jamissona z Fifeu. Díkybohu za Jimmyho, pomyslel si Mack.

„Teď to nesmíte zarazit,“ pokračoval Jimmy. „Příští tejden mi bude jedenadvacet. Chci vědět, jestli tím pádem budu doopravdy svobodnej.“

Ma Leeová, Jimmyho matka, řekla: „Všichni to chceme vědět.“ Energické, bezzubé staré ženy si všichni ve vesnici velmi vážili, svými názory ovlivňovala široké okolí. Několik mužů a žen ji hlasitě podpořilo.

„Nebudeš svobodný,“ zaskřehotal sir George a opět vstal.

Esther zatahala Macka za rukáv. „Ten dopis!“ sykla naléhavě. „Ukaž jim dopis!“

Mack na hlavní trumf v rozrušení zapomněl. „Zákon praví něco jinýho, sire Georgi,“ vykřikl a zamával dopisem.

„Co je to za papír, McAshi?“ zeptal se reverend York.

„To je dopis od londýnského právníka, požádal jsem ho o radu.“

Sir George se rozzuřil tak, až se zdálo, že pukne. Mack byl rád, že je oddělují kostelní lavice, kdo ví, jestli by ho baronet nechytil pod krkem. „Tak ty ses radil s právníkem?“ zakřičel. To se ho patrně dotklo nejvíc.

„Co stojí v dopise?“ zeptal se York.

„Přečtu ho,“ řekl Mack. „Zaslibování dětí nemá oporu v anglických ani skotských zákonech.“ Shromáždění překvapeně zahučelo. To tvrzení odporovalo všemu, co jim vtloukali do hlavy. „Rodiče nemohou prodat něco, co jim nepatří, totiž svobodu dospělého člověka. Mohou své děti donutit, aby do jedenadvaceti let dřely v dole, ale…“ Mack se dramaticky odmlčel a pomalu přečetl následující slova. „Ale potom se stávají svobodnými!“

Najednou chtěli všichni něco říct. Nastala vřava, stovka lidí se rozkřičela, někdo se pokoušel zeptat na podrobnosti, jiný chtěl vyjádřit názor. Dobrou polovinu mužů v kostelíku rodiče v dětství zaslíbili, a oni se proto dodnes považují za otroky. Teď uslyšeli, že byli podvedeni, a chtějí znát pravdu.

Mack zvednutím ruky požádal o klid a téměř okamžitě se rozhostilo ticho. Na chvíli užasl nad svou mocí. „Rád bych vám přečetl ještě jeden řádek,“ řekl. „Jakmile člověk dospěje, platí pro každého ve Skotsku následující zákon: když pracuje rok a den jako dospělý, svobodu ztrácí.“

Ozvalo se hněvivé, rozčarované reptání. To neznamená nic revolučního, uvědomili si muži, většina z nich není o nic svobodnější, než byla. Ale jejich synové možná uniknou.

„Ukaž mi ten dopis, McAshi,“ požádal York.

Mack postoupil dopředu a předal mu list.

Sir George, stále rudý vzteky, křikl: „Kdo je ten takzvaný právník?“

„Jmenuje se Caspar Gordonson,“ odpověděl Mack.

„Ó ano, to jméno znám,“ připustil York.

„Já taky,“ opovržlivě vyhrkl sir George. „Je to krajní radikál! Kumpán Johna Wilkese.“ O Wilkesovi slyšel každý. Je to proslulý vůdce liberálů, žije v exilu v Paříži, ale neustále hrozí, že se vrátí a svrhne vládu. Sir George pokračoval: „Za tohle bude Gordonson viset, jestli do toho mám co mluvit. Dopustil se velezrady.“

Yorkem řeč o trestu otřásla. „To stěží spadá pod velezradu…“

„Vy se radši starejte o království nebeské,“ ostře ho přerušil sir George. „Přenechte rozhodnutí o tom, co je a není velezrada, pozemským autoritám.“ S těmito slovy vytrhl Yorkovi list z ruky.

Shromážděné brutální útok na jejich duchovního pastýře zaskočil, nastalo ticho, lidé čekali, jak zareaguje. York vzdoroval Jamissonovu pohledu a Mack doufal, že se baronetovi postaví. Jenže York uhnul očima a Jamisson se zatvářil vítězně. Posadil se, jako by tím všechno skončilo.

Macka pobouřila Yorkova zbabělost. Církev má být morální autoritou. Kněz, který si nechá rozkazovat pozemským panstvem, je naprosto k ničemu. Mack si ho pohrdavě změřil a posměšně se zeptal: „Jsme povinni ctít zákon, nebo ne?“

Robert Jamisson vstal, rudý hněvem jako jeho otec. „Budeš ctít zákon. Tvůj pán ti poví, co je zákon,“ prohlásil.

„To je to samý, jako kdyby neplatil žádnej zákon,“ poznamenal Mack.

„Tebe se něco takového vůbec netýká,“ řekl Robert. „Jsi horník, co máš společného se zákonem? A tvoje psaní právníkům…“ Převzal dopis od otce. „O tvém právníkovi si myslím tohle!“ Robert roztrhl papír vejpůl.

Horníkům to vyrazilo dech. Na těch stránkách stála jejich budoucnost, a on ji zničil.

Robert trhal dopis na kousíčky a rozhazoval je do vzduchu. Snášely se na Saula a Jen jako konfety na svatbě.

Macka sevřel pocit, jako by někdo umřel. Dopis představoval to nejdůležitější, čeho v životě dosáhl. Hodlal ho ukázat všem obyvatelům vesnice. Představoval si, že s ním obchází další šachty a vesnice, dokud se s ním neseznámí celé Skotsko. A Robert všechno rázem pohřbil.

Mackovi z tváře čišela porážka, Robert triumfoval. To Macka rozlítilo. Nenechá se tak snadno zlomit. Vztek v něm násobil vzdor. Ještě jsem neskončil, uvažoval. Dopis sice Robert roztrhal, ale zákon tak jako tak platí. „Dopis vás vyděsil tak, že jste ho zničil,“ řekl a překvapil ho vlastní posměšný tón. „Ale zákony týhle země neroztrháte. Jsou napsaný na papíře, co se tak snadno nezničí.“

Roberta situace zaskočila. Zaváhal, nevěděl, jak odpovědět na tak vehementní odpor. Po chvíli vztekle zařičel: „Vypadni!“

Mack, stejně jako Jamissonovi, se podíval na reverenda Yorka. Žádný laik nemá právo nařídit farníkovi, aby opustil kostel. Skloní se York před baronetovým synem a dovolí, aby vyhnal z chrámu jednu z jeho oveček? „Je tohle dům Boží, anebo sira George Jamissona?“ otázal se Mack.

To byl rozhodující okamžik a York neobstál. Zahanbeně vzhlédl a řekl: „Radši odejdi, McAshi.“

Mack neodolal pokušení tnout do živého, i když věděl, že pošetile riskuje: „Děkuju za kázání o pravdě, důstojnosti. Nikdy na ně nezapomenu.“

Otočil se a vykročil. Esther vstala a připojila se k němu. Jak kráčeli uličkou, zvedl se i Jimmy Lee a následoval je. Povstali další jeden dva lidé, vztyčila se i Ma Leeová, a najednou nastal všeobecný exodus. Za vrzání bot a šustění šatů horníci i s rodinami opouštěli místa. Když se Mack přiblížil ke dveřím, věděl, že z kostela spolu s ním odcházejí všichni horníci, a vědomí družnosti a vítězství mu vehnalo do očí slzy.

Shromáždili se kolem něho na přilehlém hřbitově. Přestal foukat vítr, ale sněžilo, velké vločky se líně snášely na náhrobní kameny. „Roztrhat to psaní byla špatnost,“ rozhořčeně poznamenal Jimmy.

Řada dalších souhlasila. „Napíšeme znova,“ řekl kdosi.

„Nebude možná tak snadný poslat druhej dopis,“ namítl nesoustředěně Mack. Zhluboka oddychoval, potěšený a vyčerpaný zároveň, jako by běhal po úbočích High Glenu.

„Zákon je zákon!“ zvolal jeden z horníků.

„Jo, jenže panstvo je panstvo,“ ozval se jiný, opatrnější.

Mack se uklidňoval a v duchu se realisticky ptal, čeho dosáhl. Všechny vyburcoval, ale to samo o sobě nijak nezmění situaci. Jamissonovi rezolutně odmítli vzít zákon na vědomí. Kdyby sáhli po zbraních, co si horníci počnou? Má nějaký smysl bojovat za spravedlnost? Není lepší využít příležitost, zakroužit kolem sira George a doufat, že se jednou stane po Harrym Ratchettovi naddůlním?

Z krytého portálu kostelíka vyrazila jako utržená ze řetězu malá postava v černém kožichu. Lizzie Hallimová. Zamířila přímo k Mackovi. Horníci jí ochotně ustoupili z cesty.

Mack se na ni upřeně díval. Při modlitbách, ve zbožném poklidu, z ní vyzařovala krása, ale teď z její rozlícené tváře čišela znetvořující nevole. Černé oči sršely ohněm. „Kdo si myslíte, že jste?“ vyrazila ze sebe.

„Jsem Malachi McAsh…“

„Vím, jak se jmenujete,“ přerušila ho. „Jak se opovažujete mluvit s pánem a jeho synem takovým tónem?“

„Jak se opovažujou nás zotročovat, když v zákoně stojí, že nesmějí?“

Horníci souhlasně zamručeli.

Lizzie si je prohlížela. Sněhové vločky se usazovaly na jejím kožichu. Jedna jí přistála na nose, netrpělivě ji setřela rukou. „Máte štěstí, že jste získali placenou práci,“ řekla. „Važte si, že sir George těží uhlí a skýtá vám prostředky k obživě.“

„Když máme takový štěstí, proč potřebujou zákony, co nám zakazujou odejít z vesnice a hledat jinou práci?“ zeptal se Mack.

„Protože jste moc hloupí, abyste poznali, co je pro vás dobré!“

Mack si uvědomoval, že ho tento souboj těší, a nejen proto, že díky němu vidí zblízka krásnou, urozenou ženu. Jako protivník si počínala rafinovaněji než sir George s Robertem dohromady.

Ztišil hlas a důrazně se zeptal: „Byla jste už někdy v dole, slečno Hallimová?“

Ma Leeová se při té představě kdákavě rozesmála.

„Nežvaňte nesmysly,“ ohradila se Lizzie.

„Až se tam jednou podíváte, zaručuju vám, že nám nebudete předhazovat, jaký máme štěstí.“

„Vašich drzostí jsem si už vyslechla dost,“ namítla. „Měli by vás zbičovat.“

„Pravděpodobně to udělají,“ poznamenal, ale nevěřil tomu. Co je živ, nepamatuje, že by zbičovali horníka, ale jeho otec to viděl.

Prsa se jí dmula. Musel vynaložit nemalé úsilí, aby se jí na ně nedíval. „Jako vždycky máte na všechno odpověď,“ řekla.

„Jo, jenže vy jste se nikdy nad žádnou nezamyslela.“

Někdo ho bolestivě dloubl do žeber. Byla to Esther. Chtěla mu naznačit, aby vážil slova, a připomněla mu tím, že nad pány ještě nikdo nevyhrál. „Popřemejšlíme o tom, co jste řekla, slečno Hallimová, a děkujeme za radu,“ pravila.

Lizzie blahosklonně přikývla. „Vy jste Esther, že?“

„Ano, slečno.“

Obrátila se k Mackovi. „Poslouchejte sestru, má víc rozumu než vy.“

„Poprvé s vámi dneska souhlasím.“

„Drž zobák, Macku,“ zasyčela Esther.

Lizzie vyprskla a veškerá povýšenost z ní spadla. Úsměv jí zalil tvář a hned vypadala jako jiná osoba, přátelská a veselá. „Tenhle výraz jsem dlouho neslyšela,“ přiznala a smála se. Mack si nemohl pomoct a taky se rozesmál.

Lizzie se vydala zpátky a stále se chichotala.

Mack sledoval, jak kráčí ke krytému portálu kostela a přidává se k Jamissonovým, kteří se odtud právě vynořili. „Panebože,“ zašeptal a zavrtěl hlavou. „To je žena.“

(4)

Jaye spor v kostele rozčilil. Rozhořčilo ho zejména, že lidé se pokusili překročit vymezený kruh. Z vůle boží a zákonů země má Malachi McAsh celý život rubat v podzemí uhlí, zatímco Jay Jamisson je předurčený k lepší existenci. Zpochybňovat přirozený řád věcí je barbarství. McAsh si navíc osvojil nesnesitelný tón, jako by byl rovný všem, i sebeurozenějším.

V koloniích zůstává otrok otrokem, žádné nesmysly o práci na rok a den v dospělosti či odměnách za ni tam neplatí. Podle Jayova názoru tam všechno funguje, jak má. Lidé by bez donucení nepracovali – čím neúprosnější, tím účinnější.

Když odcházel z kostela, několik domkářů mu blahopřálo k narozeninám, ale z horníků ho nikdo ani nepozdravil. V hloučku na jedné straně hřbitova se mezi sebou přidušeně a vášnivě přeli. Jaye pobouřilo, že mu pokazili slavnostní den.

Spěchal sněhem k místu, kde pacholek hlídal koně. Robert už tam postával, Lizzie ještě nepřišla. Jay ji vyhlížel. Těšil se na společnou jízdu domů. „Kde je slečna Elizabeth?“ zeptal se pacholka.

„U kostelních vrat, pane Jayi.“

Jay ji spatřil v živém rozhovoru s reverendem.

Robert píchl Jaye ukazováčkem do prsou. „Poslouchej, Jayi, Elizabeth Hallimovou necháš na pokoji, rozumíš?“

Robert se tvářil bojovně. Nevyhovět mu, když je v takovém rozpoložení, bývá nebezpečné. Nicméně hněv a zklamání dodaly Jayovi odvahu. „K čertu, o čem to mluvíš?“ řekl.

„Ožením se s ní já, ne ty.“

„Já se s ní nechci oženit.“

„Tak s ní neflirtuj!“

Jay věděl, že Lizzie zaujal, bavilo ho ji škádlit, ale nehodlal se zmocnit jejího srdce. Když mu bylo čtrnáct a jí třináct, považoval ji za nejkrásnější děvče na světě a málem mu zlomilo srdce, že o něho neprojevovala zájem (ostatně ani o jiné kluky), ale to už je dávno. Podle otcova plánu si Lizzie vezme Robert a Jay ani nikdo jiný z rodiny si nedovolí se přáním sira George postavit. Proto Jaye překvapilo, že Robert tolik vyváděl. Zřejmě se cítil nejistě – Robert ovšem podobně jako otec vnitřní nejistotou netrpí často.

Jay vychutnával zřídka zakoušenou radost z Robertova strachu. „Čeho se bojíš?“ zeptal se.

„Zatraceně dobře víš, o čem mluvím. Odmalička jsi mi kradl moje věci – hračky, oblečení, všechno.“

V Jayovi vzkypěla stará známá zášť. „Protože jsi vždycky dostal, co sis přál, kdežto já nic.“

„Hlouposti.“

„Kromě toho, slečna Hallimová je u nás hostem,“ pokračoval Jay mírnějším tónem. „Nemůžu ji přece ignorovat, ne?“

Robertova ústa zpřísněla „Mám to říct otci?“

Tato magická slova ukončila mnohé dětské spory. Bratři věděli, že otec se vždycky postaví na Robertovu stranu. Dávná, důvěrně známá hořkost sevřela Jayovi hrdlo. „Dobrá, Roberte,“ řekl na ústupu. „Vynasnažím se, abych nepřekážel tvému dvoření.“

Vyhoupl se na koně a odcválal. Ať si Robert doprovodí Lizzie na zámek sám.

Zámek Jamissonových byl tmavošedá kamenná pevnost s věžičkami a cimbuřím a svou mohutností působil zpupně jako mnohá skotská venkovská sídla. Byl postaven před sedmdesáti lety, když začala první šachta v údolí majiteli vynášet.

Sir George zdědil nemovitosti po bratranci své první ženy. Co si Jay od dětství pamatuje, otec byl vždycky posedlý uhlím. Věnoval veškerý čas a peníze otevírání nových šachet, na zámku nic nevylepšoval.

Ačkoli tu Jay strávil dětí, zámek si nezamiloval. Obrovské prostory v přízemí s věčným průvanem – dvorana, jídelna, salon, kuchyně a pokoje služebnictva obklopovaly nádvoří s kašnou, zamrzlou od října do května. Sídlo se nedalo vytopit. Kamna v každé ložnici spalovala spousty uhlí z Jamissonových dolů, ale nijak podstatněji nepůsobila na mrazivý vzduch, vydechovaný kamennými zdmi obrovských komnat, na chodbách bývala taková zima, že přejít z místnosti do místnosti bylo možné jen v plášti.

Před deseti lety se rodina přestěhovala do Londýna a zanechala zde nejnutnější služebnictvo, aby udržovalo dům. Každoročně se sem na krátký čas vracejí, přivážejí si s sebou hosty a služebnictvo, v Edinburghu si najímají koně a kočáry, zaměstnávají ženy domkářů, aby vydrhly kamenné podlahy, udržovaly oheň a vynášely nočníky. Otec ovšem stále neochotněji opouštěl své obchody a návštěvy řídly. Letošní návrat ke starému zvyku Jaye nepotěšil. Nicméně vyspělá Lizzie Hallimová znamenala příjemné překvapení, a nejen proto, že mu umožnila potrápit favorizovaného staršího bratra.

Dojel ke stájím a sesedl. Poplácal valacha po krku. „Není to žádný lehkonohý skokan, ale dobrý vytrvalec,“ řekl podkonímu a předal mu otěže. „Docela rád bych ho měl u pluku.“

Podkoní se zatvářil potěšeně. „Děkuju, pane.“

Jay vstoupil do dvorany, rozlehlé, ponuré místnosti s temnými kouty, kam světlo svíček stěží pronikne. Mrzoutský chrt ležel na staré kožešinové předložce u krbu. Jay ho postrčil špičkou jezdecké boty tak, aby si mohl ohřát ruce.

Nad krbem visel portrét otcovy první manželky, Robertovy matky Olive. Jay ten obraz nenávidí. Tvář nadutě, velebně shlíží ze stěny a dlouhým nosem jako by očichávala všechny, kdo prošli kolem. Když Olive dostala horečku a náhle ve věku devětadvaceti let zemřela, otec se znovu oženil, ale nikdy nezapomněl na svou první lásku. S Jayovou matkou Alicií jedná jako s metresou, bezprávnou loutkou, Jaye ponižuje, téměř jako by byl levobočkem. Robert je prvorozený, dědic, svátost. Jay měl občas chuť se zeptat, jestli snad není plodem neposkvrněného početí a nezrodil se z Panny.

Otočil se k portrétu zády. Sluha mu přinesl číši horkého svařeného vína a on z ní vděčně usrkl. Snad mu to uklidní žaludek. Dneska otec oznámí, co mu připíše.

Ví, že to nebude polovina, ale ani desetina otcova majetku. Robert zdědí zdejší nemovitosti včetně výnosných dolů, flotilu námořních plavidel už řídí. Matka Jayovi radila, aby se kvůli tomu nehádal, protože je otec neoblomný.

Robert není jen prvorozený syn. Podobá se otci jako vejce vejci. Jay je jiný, proto ho otec zavrhl. Robert je po otci mazaný, nelítostný a chtivý peněz. Jay bezstarostný a marnotratný. Otec nenávidí lidi, kteří lehkomyslně utrácejí, zvlášť jeho peníze. Nejednou na Jaye řval: „Potím krev, abych vydělal peníze, a ty je rozhazuješ!“

Jay si pohoršil, když před několika měsíci hazardními hrami nadělal dluhy ve výši devíti set liber. Obrátil se na matku, zda by otce požádala, aby zaplatil. Dluh představoval celé jmění, dal by se za něj koupit tenhle zámek, ale pro sira George znamenal zanedbatelnou částku. Přesto vyváděl, jako by měl přijít o nohu. Od té doby se Jay zadlužil znovu, ale o tom otec ještě neví.

Nepři se s otcem, nabádala ho matka, vyslov jen skromné přání. Mladší synové často navštěvují kolonie, nabízí se možnost, že by mu otec věnoval plantáže cukrové třtiny na Barbadosu s honosným sídlem a africkými otroky. On i matka si o tom s otcem už promluvili. Sir George neřekl ano, ale ani ne, Jay tedy oprávněně doufá.

Otec přijel za několik minut, podupáváním setřásl z jezdeckých bot sníh. Komorník mu pomohl odložit plášť. „Pošli někoho se vzkazem k Ratchettovi,“ nařídil mu. „Ať dva chlapi čtyřiadvacet hodin denně hlídají most. Kdyby se McAsh pokusil upláchnout, musí ho chytit.“

Přes řeku vede jediný most, ale uniknout z údolí lze i jinak. „Co když se McAsh vydá přes hory?“

„V tomhle počasí? Ať to zkusí. Kdyby zmizel, vyšleme lidi k silnici, šerif s mužstvem bude čekat za hřebenem, dřív než se tam dohrabe. Ale pochybuju, že se odváží.“

Jay si nebyl tak jistý. Horníci jsou houževnatí jako vysoká zvěř a McAsh je zvlášť zatvrzelý darebák, ale co by se hádal s otcem.

Nato dorazila lady Hallimová. Její tmavé vlasy a černé oči však postrádaly dceřinu jiskru a šarm. Odulý obličej statné dámy poznamenalo znechucení. „Dovolte, odložte si,“ řekl Jay a pomohl jí setřást těžký kožich. „Pojďte blíž k ohni, máte studené ruce. Nedáte si kapku svařeného vína?“

„Jste milý chlapec, Jayi,“ řekla. „Docela ráda.“

Přicházeli další účastníci bohoslužby, třeli si zkřehlé ruce a setřásali tající sníh na kamennou podlahu. Robert urputně zapřádal konverzaci s Lizzie, probíral jedno triviální téma za druhým, jako by jich měl celý seznam. Otec se pustil do pracovní debaty s Henrym Dromem, glasgowským obchodníkem a příbuzným své první ženy Olive. Jayova matka hovořila s lady Hallimovou. Reverend s manželkou se nedostavili, možná trucují kvůli střetnutí v kostele. Skupinu hostů doplňovali převážně příbuzní: sestra sira George s manželem, mladší bratr Alicie s manželkou a jeden dva sousedé. Většina rozhovorů se točila kolem Malachiho McAshe a jeho hloupého dopisu.

Po chvíli přehlušil konverzační bzukot zvýšený hlas Lizzie a lidé se jeden za druhým přidávali k posluchačům. „A proč ne?“ otázala se. „Chci to vidět na vlastní oči.“

„Šachta není vhodné prostředí pro dámu, věřte mi,“ rozpačitě namítl Robert.

„Copak je?“ zeptal se sir George. „Přeje si slečna Hallimová navštívit uhelný důl?“

„Ráda bych viděla, jak to tam vypadá,“ vysvětlila Lizzie.

„Mimo jiné, ženské oblečení to prakticky znemožňuje,“ prohlásil Robert.

„Tak se převleču za muže,“ trumfovala.

Sir George se rozesmál. „Znám děvčata, kterým by se to podařilo,“ řekl. „Ale vy, má drahá, jste tak krásná, že vás všichni prokouknou.“ Patrně to považoval za vtipný kompliment a v očekávání souhlasu se rozhlédl. Ostatní se servilně zachichotali.

Jayova matka šťouchla manžela a cosi mu zašeptala. „Eh, ovšem,“ přisvědčil sir George. „Mají všichni plné číše?“ Aniž by čekal na odpověď, pokračoval: „Připijme mému mladšímu synovi Jamesi Jamissonovi, jemuž všichni říkáme Jay, k jeho jedenadvacátým narozeninám. Na Jayovo zdraví!“

Po přípitku se ženy omluvily, aby se připravily k obědu. Hovor mezi muži se stočil na obchodní záležitosti. „Nelíbí se mi zprávy z Ameriky. Budeme tratit spoustu peněz,“ pravil Henry Drome.

Jay věděl, o čem Drome mluví. Anglická vláda uvalila daně na různé druhy zboží vyvážené do amerických kolonií – na čaj, papír, sklo, olovo, barvy a laky – a kolonisté zuřili.

„Požadují, aby je armáda chránila před Frantíky a rudochy, ale nechce se jim za to platit,“ řekl pobouřeně sir George.

„A nebudou, stavějí se na zadní,“ přisadil si Drome. „Obyvatelé Bostonu oznámili, že budou bojkotovat veškerý britský dovoz. Rozhodli se, že se vzdají čaje, dokonce z lakoty odmítají kupovat černou látku na smuteční šaty!“

„Jestli se ostatní kolonie zachovají jako Massachusetts, polovina našeho obchodního loďstva nebude mít co nakládat,“ ozval se Robert.

„Osadníci jsou zpropadená sebranka, samí banditi, a bostonští palírníci rumu mezi nimi hrají prim,“ tvrdil sir George. Jaye překvapilo, jak se otec vzteká, musí ho to stát asi víc peněz, než se domníval. „Zákon jim ukládá nakupovat melasu z britských plantáží, ale oni pašují francouzskou a srážejí ceny.“

„Virginci jsou horší,“ řekl Drome. „Pěstitelé tabáku nikdy neplatí dluhy.“

„To mi vykládejte,“ přizvukoval sir George. „Mně taky jeden plantážník nezaplatil, nakonec zbankrotoval, ale naštěstí mi spadla do klína jeho půda. To místo se jmenuje Mockjack Hall.“

„Ještě že se nemusí platit dovozní clo za trestance,“ řekl Robert.

Společnost zahučela souhlasem. Jamissonova obchodní flotila nejvíc vydělávala na přepravě odsouzených zločinců do Ameriky. Soudy každoročně trestaly několik set lidí deportací, což byla alternativa k trestu smrti oběšením například za krádež, a vláda platila přepravcům pět liber na hlavu. Devět z deseti trestanců překoná Atlantik na Jamissonových plavidlech. Ale vládní příspěvek nebyl jediným zdrojem zisku. Odsouzenci byli povinni sedm let bezplatně pracovat, takže mohli být prodáni do sedmiletého otroctví. Za muže se platilo deset až patnáct liber, za ženu osm až devět, za dítě méně. Za sto třicet až sto čtyřicet spoutaných trestanců namačkaných v podpalubí jako sardinky mohl dopravce získat na dva tisíce liber – tolik činila kupní cena lodi – a to za jedinou cestu. To byl velmi výnosný obchod.

„Taktak,“ přisvědčil otec a dopil. „Jenže to celé může skončit, jestli si osadníci poradí jinak.“

Kolonisté si na stávající praxi neustále stěžovali. Ačkoli dál kupovali trestance – taková je tam o levnou pracovní sílu nouze – zazlívali mateřské zemi, že se snadno zbavuje chátry, a tvrdili, že zločinnost trestanců stoupá.

„Ještě že se můžeme spolehnout na uhelné doly,“ řekl sir George. „To je dneska jediná jistota. Proto musím zneškodnit McAshe.“

Každý chtěl vyjádřit svůj názor na McAshe a naráz se utvořilo několik debatních kroužků. Sira George toto téma očividně přestalo zajímat. Obrátil se k Robertovi a přeladil do žertovného tónu. „Co říkáš mladé Hallimové, hm? Podle mě je to pravý skvost.“

„Elizabeth je velmi odvážná,“ pronesl váhavě Robert.

„Souhlasím.“ Sir George se rozesmál. „Pamatuju, že když jsme před osmi deseti lety zastřelili poslední vlčici v téhle části Skotska, vymohla si, že bude pečovat o vlčata. Chodívala pak na procházku se dvěma malými vlky na vodítku. Hajní se rozčilovali, báli se, že vlčata utečou a budou ohrožovat zvěř i lidi, ale naštěstí chcípla.“

„Jen aby se z Lizzie nevyklubala neposlušná manželka,“ řekl Robert.

„Není nad temperamentní klisnu,“ pravil sir George. „Manžel má přece vždycky v rukou otěže. Mohl bys dopadnout daleko hůř.“ Ztlumil hlas. „Lady Hallimová pozemky jen spravuje do doby, než se Elizabeth provdá. Protože majetek ženy patří manželovi, všechny nemovitosti ti o svatebním dnu přinese věnem.“

„Já vím,“ připustil Robert.

Jay to nevěděl, ale nepřekvapilo ho to. Málokterého manžela by potěšilo, kdyby podstatnější majetek patřil doživotně ženě.

Sir George pokračoval: „Pod High Glenem musí být miliony tun uhlí, sloje míří tím směrem. To děvče si sedí na štěstí, promiň mi ten dvojsmysl.“ Zařehtal se.

Robert zarputile vedl svou. „Nevím, nakolik si mě oblíbila.“

„Proč by si tě neoblíbila? Jsi mladý, bohatneš, a až umřu, staneš se baronetem – co víc si může přát?“

„Lásku?“ odpověděl Robert otázkou. Pronesl to slovo s nechutí, jako by mu cizí kupec nabídl neznámou minci.

„Slečna Hallimová si lásku nemůže dovolit.“

„Proč ne?“ namítl Robert. „Lady Hallimová žije na dluh, co pamatuju. Klidně v tom může pokračovat.“

„Něco ti prozradím,“ řekl sir George. Pohlédl mu přes rameno, aby se ujistil, že ho nikdo neslyší. „Víš, že všechen majetek zatížila hypotékou?“

„To přece ví každý.“

„Zjistil jsem, že věřitel ji nechce prodloužit.“

„Může si půjčit peníze jinde a zaplatit mu,“ řekl Robert.

„Dejme tomu,“ připustil sir George. „Jenže to neví. A její finanční poradce jí to neřekne, o to jsem se postaral.“

Jay se v duchu ptal, jakou výhrůžkou či úplatkem svedl otec poradce Hallimových k nečestnému jednání.

Sir George se spokojeně usmíval. „Tak vidíš, Roberte, mladá Elizabeth si nemůže dovolit tě odmítnout.“

V tom okamžiku se Henry Drome odpoutal od jedné debatující skupinky a přešel ke třem Jamissonům. „Než usedneme k obědu, rád bych se vás na něco zeptal, Georgi. Myslím, že před vašimi syny mohu mluvit otevřeně.“

„Ovšem.“

„Americké potíže mě těžce zasáhly, osadníci nesplácejí dluhy a pravděpodobně, obávám se, v tomto čtvrtletí nedostojím svým závazkům.“

Sir George zřejmě Henrymu půjčil peníze. Normálně se otec k dlužníkům chová brutálně, buď zaplatí, anebo jdou do vězení. Teď však řekl: „Rozumím, Henry. Doba je složitá. Zaplatíte mi, až budete moct.“

Jayovi poklesla čelist, leč vzápětí pochopil, proč otec reagoval tak mírně. Drome je příbuzný Robertovy matky Olive, proto otec na Dromea netlačí. Jay se znechuceně stáhl.

Dámy se vrátily. Jayova matka přemáhala úsměv, jako by skrývala zábavné tajemství. Dřív než se jí na ně mohl zeptat, přijel další host, neznámý muž v kněžské šedi. Alicia s ním prohodila pár slov a odvedla ho k siru Georgeovi. „To je pan Cheshire,“ představila ho. „Přichází namísto reverenda.“

Příchozí byl poďobaný, obrýlený mladý muž se staromódní kudrlinkovatou parukou. Ačkoli sir George a starší muži rovněž nosili paruky, u mladých to bylo výjimečné, Jay si ji nikdy nenasadil. „Reverend York se omlouvá,“ řekl Cheshire.

„To nic, nevadí,“ zamumlal sir George a otočil se. Bezvýznamný mladý duchovní ho nezajímal.

Odebrali se k tabuli. Vůně jídla se mísila s vlhkým pachem z těžkých starých závěsů. Na dlouhém stole spočívaly vybrané lahůdky: srnčí kýta, rostbíf, šunka, celý pečený losos, různé plněné pečivo a koláče. Ale Jay neměl na nic chuť. Dá mu otec majetek na Barbadosu? Jestli ne, co dál? Těžko sedět a jíst zvěřinu, když celá jeho budoucnost visí na vlásku.

Vlastně některé stránky otcovy povahy ani dost dobře nezná. I když bydlí jako rodina společně v domě na Grosvenor Square, sir George s Robertem jsou povětšinou ve skladišti. Jay zase tráví celý den u pluku. Občas posedí společně chvíli u snídaně, tu a tam u večeře, ale sir George často večeří v pracovně a probírá se přitom účty. Jay nevěděl, jak otec rozhodne. Nimral se tedy v jídle a vyčkával.

Cheshire uváděl společnost poněkud do rozpaků. Dvakrát či třikrát si hlasitě říhl, ubryndl červené víno a Jay si všiml, že nepokrytě šilhá do výstřihu ženy, která sedí vedle něho.

Zasedli k obědu ve tři hodiny, a když ženy vstaly od stolu, zimní odpoledne se přehouplo v temný večer. Jakmile odešly, sir George se zavrtěl a pšoukl jako probuzená sopka. „Hned se člověku uleví,“ poznamenal.

Sluha přinesl portské, váček s tabákem a skříňku plnou hliněných dýmek. Mladý kněz si nacpal dýmku a zahlaholil: „Paní Jamissonová je setsakramentsky pěkná ženská, sire Georgi, jestli se tak smím vyjádřit. Setsakramentsky pěkná.“

Vypadal podroušeně, ale ani to neospravedlňovalo jeho poznámku. Jay zasáhl, aby uchránil matku dalších nejapností. „Budu vám vděčný, když se o paní Jamissonové nebudete nadále vyjadřovat,“ řekl mrazivě.

Kněz upěchoval v dýmce tabák, zapukal a rozkašlal se. Očividně předtím nikdy nekouřil. Slzy se mu řinuly z očí, lapal po dechu, prskal a zase kašlal. Přitom se třásl natolik, že mu spadla paruka i brýle – a Jay rázem poznal, že mezi nimi nesedí žádný kněz.

Rozchechtal se. Ostatní na něho udiveně zírali. Ničeho si ještě nevšimli. „Podívejte!“ zvolal Jay. „Nevidíte, kdo to je?“

Robert se probral první. „Proboha, to je převlečená slečna Hallimová!“

Na chvíli se rozhostilo užaslé ticho. Pak se začal smát sir George. Ostatní muži pochopili, že to považuje za žert, a rozesmáli se také.

Lizzie se napila vody a ještě pokašlávala. Pomalu se tišila a Jay obdivoval její převlek. Její jiskrné černé oči skryly brýle a nádherný profil zase zkreslily splývavé kudrlinky paruky. Bílá náprsenka s kolárkem zkrátila šíji a zakryla jemnou ženskou kůži na krku. Pravděpodobně dřevěným uhlím si nalíčila obličej, aby vypadala poďobaně, a na bradu si nalepila chmýří, jež působilo jako vousy mladého muže, který se ještě každodenně neholí. V temných prostorách zámku, za ponurého skotského zimního podvečera nikdo její masku neprohlédl.

„Vida, dokázala jste nám, že by si vás spletli s mužem,“ řekl sir George, když přestala kašlat. „Přesto nemůžete fárat. Upozorněte laskavě dámy, předáme Jayovi dárek k narozeninám.“

Jay na pár minut zapomněl na úzkost, která na něho teď znovu plně dolehla.

Společnost se shromáždila ve dvoraně. Jayova matka a Lizzie v sobě dusily smích, Alicia byla zřejmě spiklenkyní, což vysvětlovalo její tajemný úsměv před obědem. Lady Hallimová o ničem nevěděla a tvářila se povzneseně.

Sir George vyvedl společnost hlavními zámeckými dveřmi. Byla už tma. Přestalo sněžit. „Tady,“ řekl sir George, „to je tvůj dárek k narozeninám.“

Na nádvoří držel pacholek nejkrásnějšího koně, jakého kdy Jay viděl. Bílého, asi dvouletého hřebce. Ušlechtilá, štíhlá konstituce prozrazovala arabský původ. Společnost hřebce znervózněla, uskočil stranou a pacholek musel trhnout uzdou, aby ho uklidnil. V koňských očích se blýsklo a Jay okamžitě pochopil, že hřebec poletí s větrem o závod.

Oněměl obdivem, ale matčin hlas se do jeho vědomí zařízl jako nůž. „To je všechno?“ zeptala se.

„No tak, Alicie, doufám, že nebudeš nevděčná…,“ spustil otec.

„To je všechno?“ zopakovala a Jay viděl, jak si hněv podmaňuje její tvář.

„Ano,“ přiznal.

Jaye nenapadlo, že tento dar je náhražkou za majetek na Barbadosu. Když pochopil, zůstal na rodiče zírat. Hořkost ho zahltila natolik, že ze sebe nevypravil slovo.

Matka promluvila za něho. Nikdy ji neviděl tak rozčilenou. „Je to tvůj syn!“ vykřikla rozzuřeně. „Je mu jedenadvacet let, má právo na svůj podíl… a ty mu dáš koně?“

Hosté fascinovaně, zděšeně přihlíželi.

Sir George zrudl. „Když mi bylo jedenadvacet, nikdo mi nic nedal!“ reagoval podrážděně. „Nezdědil jsem nic…“

„Propána, zadrž!“ přerušila ho pohrdavě. „Všichni stokrát slyšeli, že ti ve čtrnácti letech zemřel otec a tys dřel v přádelně, abys uživil sestry – proto ještě nemusíš uvrhnout do bídy vlastního syna!“

„Do bídy?“ Rozhodil rukama, jako by chtěl poukázat na zámek, pozemky a vůbec život, který vedou. „Do jaké bídy?“

„Potřebuje se osamostatnit, dej mu proboha barbadoské zboží!“

„To patří mně!“ zaprotestoval Robert.

Jayovi konečně povolila křeč ve tváři a vrátil se mu hlas. „Na plantážích se nikdy řádně nehospodařilo,“ ozval se. „Zavedl bych tam pořádek jako u pluku, přinutil negry tvrdě pracovat, aby se zvýšily výnosy.“

„Vážně myslíš, že bys to dokázal?“ zeptal se otec.

„Je to starší syn.“

Table of Contents

Část první

(1)

(2)

(3)

(4)

Část druhá

Část třetí