Český překlad knihy byl podpořen grantem National Book Development Board.

Text © Kristian Sendon Cordero, 2025

Translation © Jana Jašová, 2025

Cover illustration © Michaela Kukovičová, 2025

Design © Belavenir, 2025

Czech edition © 2025 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-109-8

TENTO VÝBOR VĚNUJI JOHNU PAULOVI A JOHNU SHERWINOVI, DVĚMA KOMORÁM MÉHO SRDCE

UCTÍVÁNÍ SVATÉHO JAKUBA

Sotva se každý večer v šest hodin rozsvítila lampa a slepice slétly z kakaovníků a chlebovníků, otec odcházel. Na sobě měl chatrnou vojenskou uniformu, boty vysoké jako moje nohy a stařičký amulet s vyrytým nápisem, který dokázal přečíst a pochopit jen on: Que cecop, deus meus, deus noter. Jednou jsem se to pokusil vyslovit nahlas, ale málem jsem si spolykal jazyk. Otec mi vysvětloval, že ta modlitba je posvátná, že její slova mají svou sílu a neměla by se brát na lehkou váhu. Když mě jednou přistihl, jak se pokouším jeho amulet strčit do kapsy, varoval mě: jestli se to dál budu pokoušet vyslovit, vypadají mi všechny vlasy a jazyk se mi zkroutí. Já chtěl ten trojúhelníkový amulet s okem uprostřed použít jako munici ve hře. Mělo to být Oko Boží. Otcův dědeček prý kdysi viděl, jak tohle otevřené oko vykrojil do nebe blesk. Amulet by měl stejnou váhu jako deset cvrnkacích kuliček nebo dvacet zploštělých zátek od lahví, které jsme používali, když jsme hráli tatsian: cílem bylo házet kuličky tak, aby vytlačily zátky protihráčů z vyznačeného čtverce. Kdykoli otec amulet nosil, nemohl ho poranit žádný kov ani slitina, jen blesk, hadí kousnutí nebo vůbec kousnutí divokého zvířete. Když mě otec přistihl, jak se mu amulet pokouším ukrást, nevynadal mi, neseřezal mě páskem. Jen mě klidně požádal, ať mu amulet dám, a vyměnil ho za peso, které si vytáhl z ucha.

Posledních pár měsíců odcházel otec čím dál častěji. Domů se vracel až nad ránem spolu s netopýry, kteří bydleli ve věži kostela svatého Jakuba, což byl otcův oblíbený světec. Takže když jsem se narodil na Jakubův svátek, otec mě neváhal pojmenovat Santiago podle světce na koňském hřbetě.

Svatý Jakub byl patronem jezdců a vojáků. Byl jedním z Kristových dvanácti učedníků, jedním z bratrů svatého Jana. Byl zpodobňován s usekanými hlavami a lidskými údy pod nohama. Ti mrtví měli křiklavé turbany a vousy, které jako by jim natočila kulmou matčina přítelkyně (stejné, jaké měli na portrétech vlastenci Plaridel a Antonio Luna, kteří viseli ve škole nad tabulí). Těm poraženým se říkalo Maurové a byli to nepřátelé křesťanů. Ještě před příchodem Španělů často přepadali naše města a unášeli mladé ženy, aby jim dělaly otrokyně a rodily jim děti. Maurové se prý v děloze krmili srdci vepřů. Byli to ti nepřátelé, které svatý Michael zadupává do země na etiketě lahví s ginem.

Když se člověk na svatého Jakuba zadíval pozorně, musel si prý všimnout, že jeho oči kypí hněvem. Jeden starý sakristián říkal, že světcovy oční bulvy jsou odlité ze zlata, které pochází z ledové hory v Jižní Americe, kdežto hlava a paže jsou vytesané z čisté slonoviny z Afriky. Sochu světce se často někdo pokoušel ukrást, ale nikdo nikdy neuspěl. Taky Maurové, kteří pořád křesťanům škodili, se ho během prvních let španělské éry snažili ukrást, ale díky zázračné soše nemohli naše město vyplenit. Říkalo se, že světcův kůň ožil, a když se k němu nějaký nepřítel přiblížil, zaútočil na něj ohnivými rohy jako býk. Světcovy oči měly být ještě mocnější než otcův amulet a každý, kdo se jich dotkl, získal neuvěřitelnou sílu. Ve městě se také povídalo, že pokaždé, když světec zmizí z oltáře, doprovází otcův oddíl do měst jako Topas, Malawag a Tapayas. Tam všude bylo plno rebelů, které prezident nařídil zlikvidovat. Rebelové byli novodobí Maurové.

Často jsem před sochou svatého Jakuba vídal matku a další ženy z našeho města. Na jeho svátek mu vždycky ušily a darovaly nové šaty. Obvykle rudé, vyšívané zlatou nití z Manily – stejnou zlatou nití měla prý vyšité šaty první dáma, aspoň podle místních stařen, jimž škapulíře už téměř zarostly do těla.

Jednou v neděli po návštěvě kostela jsem zahlédl matku, jak si o sochu otírá ruce. Oči měla zavřené, jako by jí do nich nateklo mýdlo, a šátrala po světci jako někdo, kdo poslepu hledá ručník, aby si ty mydlinky vytřel. Matka byla jako všichni věřící přesvědčená o světcově moci uzdravovat. Před jeho sochou vždycky stála fronta lidí, kteří si o něj mnuli ruce a otírali ho kapesníky. Ty si pak přikládali na bolavé části těla, většinou na záda, zátylek, spánky, rty, hruď, na roztřesené ruce i chodidla. Někteří si tu svatost z rukou tajně otírali i o prsa nebo penisy. Jiní si tajně brali kokosový olej na výrobu oltářních svící. Používali ho k masážím a léčení. Protože stařeny sochu neustále ohmatávaly, koule světcova oře se leskly. Vypadaly jako neuvěřitelně měkké a přezrálé plody duhatu.

Matka byla v našem městě učitelkou. Byly jen čtyři a učily v šesti třídách po dvaceti žácích. Mě máma učila v první a ve třetí třídě. A měla být mou učitelkou, taky až příští rok nastoupím do páté. Když jsme přijížděli ze školy domů, otec už býval pryč.

Čekala na nás jen rýže, ze které se kouřilo. Matka zpočátku chodila často do kostela, byla aktivní členkou Bratrstva svatého Jakuba. V posledních měsících ale, jak se jí zvětšovala boule v krku, za kterou nejspíš mohla léta učení a vdechování křídového prachu, její návštěvy kostela prořídly. Vzpomínám si, jak si matka všimla, že jí v ústech rychle vysychá a má pocit, jako by v krku měla živou žábu. Tehdy se modlila ke světci a měsíc odevzdávala při mši desátky. K žádnému zlepšení ale nedošlo a ta hmota v krku jí pořád narůstala, až byla velká jako koule koně svatého Jakuba.

Jak se boule zvětšovala, matka byla doma i ve škole čím dál popudlivější. Slyšel jsem, že jednou hodila po žákovi kokosový kartáč na drhnutí podlah, protože špatně napsal její jméno: v našem příjmení De la Fuente napsal na konci i místo e. Když si chlapcovi rodiče byli stěžovat, málem to řešil až kapitán barangaye. Naštěstí mu otec daroval tři lahve kokosové pálenky. Jenže matce boule v krku pořád rostla a ona si připadala jako krysa škrcená hadem, a tak její oddanost našemu patronovi slábla čím dál víc. Snažila se prosit i jiné světce a světice. Šla do Ombao-Pulpogu a slíbila svatému Vincentovi, že až se uzdraví, nechá mu vyrobit bronzové hrdlo, které se upevní na jeho šat. Vydala se také na poutní místo Hinulid ve městě Calabanga a na Velký pátek ušla deset kilometrů, aby se té bobtnající hmoty zbavila. Vypadalo to ale, že se proti ní nebesa spikla. A tak po pár měsících, kdy se matka snažila uzdravit, nakonec tu bouli v hrdle přijala jako součást svého těla, jako pramen vlasů nebo nehet, který si prostě roste, jak chce. Vypadala zuboženě; věděl jsem, že má potíže s polykáním jídla i s tvorbou slin. Šklebila se bolestí, plivala a zároveň hlasitě klela. Nadávky a klení u ní nahradily modlitby a byly důkazem úpadku její zbožnosti. Jejím posledním marným pokusem bylo zapálení svíček tvarovaných do postavy Matky Boží v katedrále Panny Marie Spásy v Tiwi, a pak už práh kostela nepřekročil ani její stín. O sobotách a nedělích teď hrávala karty. Radila se také s léčitelem, ale ten jí jen poradil, aby se vrátila ke svatému Jakubovi. To matka neudělala, protože ta boule už byla velká jako nezralé pomelo. A otec čím dál častěji zůstával ve vojenském táboře.

Nikomu z doktorů matka nevěřila. Někdy říkávala, že doktor by jí leda vyřízl tu žábu z krku a učil na ní studenty medicíny. Asi jen žertovala, ale my s otcem jsme přitom ani nemrkli.

„Tvůj táta je zlý duch, aswang!“

Tohle na mě zakřičel můj kamarád Intoy, když se mnou prohrál ve hře s teks, kartičkami, na kterých byly obrázky hrdinů, a já mu nechtěl dopřát odvetu. Když jsem to od Intoye slyšel, jako by do mě vjel matčin vztek. Měl jsem chuť nakrmit ho pískem.

„Copak se nějaký aswang modlí ke světcům, co?“ odsekl jsem Intoyovi, pevně svírajícímu své poslední kartičky s mocným kovářem Pandayem a magickým bojovníkem Pedrem Pendukem.

„To je fuk! Naši sousedi říkají, že tvůj táta je aswang. Proto má tvoje máma bouli v krku a ty nerosteš, protože máš taky krev démona!“

Pořád mu to nestačilo, a cestou domů na mě pokřikoval: „Tiago je skrček! Tiago je pinďour!“

Vyváděl jako hladová vrána, chrlil na mě nadávky, dokud ho nespolykala tma, do které se město postupně nořilo. Pak už jsem jen slyšel, jak se mu najednou zlomil hlas.

Odnesl jsem si domů kartičky, které jsem vyhrál. Bylo jich tolik, že byly tlusté skoro jako knížka. Doma jsem si je schoval do skříňky, aby je matka nenašla. V noci jsem ale nemohl přestat myslet na to, že za mou zakrslost a máminu bouli v krku třeba může to, že je můj otec aswang.

A že bych mohl být aswang i já, to mě děsilo ještě víc. Ve městě se o nich povídaly hrozné věci. Prý dávno předtím, než sem dorazili misionáři, bylo naše město hnízdem zlých duchů. Porazit je dokázal jen svatý Jakub. Aswangové byli jako démoni, za novoluní se plížili kolem a hledali si nové oběti. Kvůli tomu si aswang musel vzít skořápku kokosového ořechu s očima a natřít ji trusem ptáků. Pak se mohl vznášet ve tmě a zabíjet. Jsou dva druhy aswangů – takoví, kteří můžou létat, těm se říká manananggal, a pak ti, co chodí – to jsou asbo. Obojí jsou zplozenci pekla a ve dnech, kdy byl Bůh mrtvý, se shromažďovali ve vulkánu Mayon, aby potvrdili svou oddanost silám temnoty. Aswang se bojí vody, hlavně svěcené. Za dob japonské okupace jednu ženu v našem městě podezírali, že je aswang, a tak ji dotáhli k řece, boky jí přivázali k velkému kameni a hodili ji do vody. Kdyby ta žena byla aswang, využila by svou moc: nepotopila by se, ale zůstala by nad hladinou a unikla. Tahle se ale utopila, takže byla nevinná. Prý vykrvácela a její krev se smísila s vodou v řece. Byla dva měsíce těhotná a jejího manžela našli mrtvého při sběru kokosových ořechů. Říkalo se, že ti dva byli špehové Japonců.

Hodně lidí věří, že mezi aswangy je víc žen a že jsou mocnější než mužští aswangové. Démonické ženy jsou zuřivější, když se rozvzteklí, jako obří kvočny. Aswangové se objevují, když je měsíc v úplňku. Někteří se procházejí vzduchem, anebo se objevují ve sklepích a krmí se slinami nemocných. Odříkávají mantru Fueradios, fuerahulog, což znamená „Není žádný Bůh a já neklopýtnu“. A ještě jednu mantru aswangové opakují, než jim vyraší křídla: Siri, siri, daing Diyos kun banggi, labawsakakahoyan, lagbassakasirongan. (Neboj se, nestrachuj se, v noci není žádný Bůh, ani nad lesy, ani mimo sklepení.)

Někdy na sebe berou podobu divokého kance, kočky nebo dokonce psa. Hleny jsou pro ně vitamíny, krev je voda, která tiší jejich žízeň. Aswang se nedá zabít, může jenom hibernovat, a než se uchýlí k hibernaci, musí nejdřív předat černou bulvu nějakému příbuznému nebo osobě, kterou si vybere, aby se stala jeho pokračovatelem. Dokud tohle aswang neudělá, nemůže spočinout. Tyhle příběhy jsem slýchal od starších lidí z města, kteří jeden po druhém umírali. Možná se sami stali oběťmi aswangů. Jejich příběhy tu ale zůstávaly. Člověk si musel dát pozor, aby o démonech nevyprávěl v úterý a v pátek, protože v tyhle dny měli aswangové nejlepší sluch.

Kvůli téhle události bylo na celý den zrušené vyučování. Všichni mluvili jen o těch mrtvých, v kostele i na trhu, kde kvůli tomu, co se v řece stalo, vázl prodej ryb. Jejich prodavači byli rozčilení, protože nález těl v řece znehodnotil celý jejich úlovek.

Ten den jsem přišel domů pozdě a uši jsem měl skoro opuchlé z poslouchání všech těch historek, které jsem si o mrtvých a o démonech vyslechl. Otce jsem našel spícího a všiml jsem si, jak se mu kvůli mouchám zanítila ranka na pravé paži. Obličej i nohy měl poškrábané. A kalhoty, které si v noci stáhl, byly pokryté stébly amorséka.

První sluneční paprsky byly oslňující, oslepující.