Copyright © Markéta Vodičková, 2025

Cover illustration © Michaela Kukovičová, 2025

Cover design © Belavenir, 2025

Copyright © 2025 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-107-4

1 /
CO BUDOU DĚTI V ŽIVOTĚ POTŘEBOVAT A MĚLY BY SI TO ODNÉST ZE ZÁKLADNÍ ŠKOLY

Chceme, aby se děti naučily, co budou v životě potřebovat, aby měly dostatečné znalosti a uměly se v životě prosadit. Držíme za ruku pětiletého předškoláka a myslíme na jeho budoucnost, představujeme si ho, jak maturuje a promuje, a nechceme udělat špatný krok. Jsme milující rodiče a rádi bychom ho vybavili vším, co bude v životě potřebovat. Nezapomínejme ale, že dítě žije teď. Každý jednotlivý den bude jednou dohromady spolu s ostatními tvořit dětství jako zásadní životní etapu. Mysleme tedy také na to, že všechno osvojování znalostí a dovedností bude toho součástí a nesmí mu dětství otrávit. Neumím si moc představit šťastného dospělého, který zpětně oceňuje, že jako dítě neměl ani minutu volného času a žádné kamarády, ale umí plynně tři světové jazyky.

Nastavme tedy s dětmi každý školní den tak, aby v něm mohly být šťastné. Podpořme jejich vlastní vnitřní motivaci k učení.

Co je pro to významné? Podle autodeterminační teorie E. L. Deciho a R. M. Ryana jsou k tomu klíčem zejména:

• Společenství, ve kterém jsou zdravé vztahy.

• Možnost svůj život sám utvářet, vybírat si a svobodně přijímat výzvy, kreativně hledat způsoby, jak je naplnit.

• Pocit kompetentnosti – tedy situace, kdy vnímám sebe jako toho, kdo je výzvy každého dne schopen realizovat.

Dítě žije teď. Dny, které mu jako rodiče a učitelé
dnes připravujeme, budou jednou tvořit jeho dětství. Vytvářejme je tak, aby mohlo vzpomínat na to, jak bylo šťastné.VZTAHY VE ŠKOLE

Společenství

Škola je místo, kde jsou děti v interakci s vrstevníky. Nacházejí tady kamarády, učí se, jak se postavit nepřátelství, jak si říct o pomoc tak, aby se jim jí dostalo. Zjišťují, jak si stojí ve skupině, jestli jsou oblíbené nebo ne, učí se vyrovnat s postavením, které tu skutečně mají, a jak ho eventuálně změnit. Jestli dokáží nadchnout ostatní ke hře, kterou by rády hrály. Co dělat, když jim zmizí jejich věc, jak to zařídit, aby se zase objevila. Jak jednat s dospělým, který není máma ani táta… Určitě byste uměli najít spoustu dalších obdobných situací, na kterých se děti ve škole učí „životu“.

Pokud jsme někdy tento druh učení podceňovali, covidová dvouletá karanténa nás mohla poučit o tom, že jsou sociální vztahy významnou součástí školního prostředí.

Nejenom tím, že jsme zjistili, jak moc nám osobní komunikace a blízkost chyběla, ale následně jsme pozorovali děti, které z karantény vyšly křehké, depresivní a dlouho jim trvalo se do sociálních vazeb znovu zapojit.

Děti potřebují školu jako společenství, kde je bezpečný prostor, kamarádi, kde se společně pracuje, hraje, žije.

Zdravě nastavené vztahy ve škole jsou pro dítě mimořádně důležité. Umožní mu cítit se bezpečně, zažít, že někdo vnímá jeho potřeby, jeho hlas je slyšet. Je to dobrá příprava na úspěch v životě? Za mě rozhodně ano. Pro jakoukoli činnost v dospělosti je zásadní. Pokud neumím rozpoznat a vytvářet prostředí, kde se cítím v bezpečí a kde mám svoje důstojné místo, eventuálně neumím-li opustit prostředí, kde toho dosáhnout nelze, budu vlastní spokojenost hledat jen velmi obtížně.

Hledejte školu, pro kterou je vytváření vztahů priorita. Která dítěti dává dostatek energie, která je nepovažuje za vedlejší efekt toho, že děti jsou spolu třicet hodin týdně v jedné budově a učí se počítat. Dobrými vztahy ve škole nemyslím, že se děti neumí pohádat, poprat, že nedochází ke konfliktům. Myslím tím, že se všechny tyto situace řeší a vaše dítě si je vědomé pomoci, která se mu dostane vždycky, když ji potřebuje. Chodí pak do školy rádo, protože se tam má na koho těšit.

Anežka a Bára jsou dvojčata, šikovné holky z pečující podnikatelské rodiny. Do první třídy nastoupily na „vyhlášenou“ pražskou základní školu v centru. Rodiče si přáli, aby se jim dostalo vzdělání, hlavně jazykového, sami vědí, jak je to při vedení rodinné firmy důležité. Dívky se do školy těšily, stejně jako tolik budoucích prvňáčků. Původní nadšení je ale postupně začalo opouštět, nedokázaly se vyrovnávat s dvojkami a na jedničky z pohledu paní učitelky zkrátka neměly výsledky. Učení se časem stávalo synonymem něčeho velice nepříjemného a škola nutným zlem. Ve třetí třídě měli doma dvě smutné holčičky, které ráno čas od času pobolívalo bříško. Do školy se jim nechtělo nikdy, ale nakonec vždycky šly, protože měly smysl pro povinnost. Chtěly se učit na jedničky, ale přes veškerou snahu se to ne vždy povedlo.

Rodiče začali obcházet školy a zjišťovat, jestli by to někde nemohlo být jiné. Nakonec se pro změnu rozhodli. V nové škole dívky nemají známky, pořád se snaží pracovat nejlépe, jak dovedou. Jejich snaha je oceňovaná. Ve škole jsou aktivní, dokonce spolu s rodiči vedou dětskou školní firmu. Ve škole je zavedena možnost kombinované výuky, v pátek je možné zůstat doma a pracovat na úkolech zadaných ve virtuální učebně. Vzhledem k tomu, že rodina bydlí za Prahou a děvčatům trvá cesta do školy půldruhé hodiny, rodiče byli přesvědčení, že páteční kombinovanou výuku využijí. Jaké bylo jejich překvapení, když dívky tatínkovi řekly: „No snad si nemyslíš, že budeme v pátek doma? My jsme ve škole rády, chceme tam být.“

Co nabídla dvojčatům nová škola? Společenství, kde jsou přijímaná a kde cítí bezpečný prostor, kde jsou kamarádi, kde se společně pracuje, hraje, zkrátka žije. Je to málo? Ne, je to šťastně prožité dětství.

Nástroje, které tvoří dobré vztahy ve škole

Především je potřeba, abychom si uvědomili, jak velký význam sociální vztahy ve škole mají na vývoj dítěte. A když říkám my, tak tím myslím rodiče stejně jako učitele. Pořád se setkávám s názorem, že škola je místo, kde děti hlavně mají získávat znalosti, myšleno ty akademické. A vztahy a společenství se vytvoří nějak samy, jako vedlejší efekt tohoto procesu. Moje zkušenost je ale jiná. Dobré vztahy ve škole je nutné zařadit mezi priority. Už jenom proto, že máme řadu výzkumů prokazujících, že pokud ve škole není dobré klima, nefunguje dobře ani proces získávání znalostí. Už jste se něco učili, když jste byli ve stresu, měli strach nebo byli smutní? A zkusili jste to v situaci, kdy jste plní energie, cítíte se být v dobré společnosti a máte do toho chuť? Rozdíl je nasnadě.

Jako významný krok tedy vnímám, že si společně uvědomíme potřebu dobrého klimatu ve školách, začneme ho podporovat a od škol vyžadovat. Věřím, že většina učitelů moje zkušenosti sdílí a rádi se kromě běžné výuky začnou věnovat tomu, aby s dětmi uměli dobře vyřešit konflikt, vzájemně si naslouchat, vedli je ke vzájemnému respektu, učili je schopnosti vyjádřit své potřeby, naslouchat potřebám spolužáků a mnoha dalším dovednostem a postojům, které potřebují čas a hlavně to, abychom se na ně zaměřili.

Dobré vztahy ve škole je nutné cíleně vytvářet a podporovat. Nevzniknou automaticky samy jako vedlejší efekt toho, že se děti ve škole sejdou a společně se učí.

Zajímavé je, jak je tato potřeba stále přehlížená, a to přesto, že ji školám ukládá Rámcový vzdělávací program. Mimo jiné například v rámci takzvaných klíčových kompetencí, které jsou definované jako jeden z cílů, jež mají být ve škole naplňovány. RVP 2004 definuje alespoň dvě z nich, kompetence sociální a personální a kompetence komunikativní, následujícím způsobem. Pokud mají školy děti k těmto způsobilostem vést a dovést, potřebují k tomu prostor a čas a také podporu rodičů.

Personální a sociální kompetence

Na konci základního vzdělávání žák:

• účinně spolupracuje ve skupině, podílí se společně s pedagogy na vytváření pravidel práce v týmu, na základě poznání nebo přijetí nové role v pracovní činnosti pozitivně ovlivňuje kvalitu společné práce

• podílí se na utváření příjemné atmosféry v týmu, na základě ohleduplnosti a úcty při jednání s druhými lidmi přispívá k upevňování dobrých mezilidských vztahů, v případě potřeby poskytne pomoc nebo o ni požádá

• přispívá k diskusi v malé skupině i k debatě celé třídy, chápe potřebu efektivně spolupracovat s druhými při řešení daného úkolu, oceňuje zkušenosti druhých lidí, respektuje různá hlediska a čerpá poučení z toho, co si druzí lidé myslí, říkají a dělají

• vytváří si pozitivní představu o sobě samém, která podporuje jeho sebedůvěru a samostatný rozvoj; ovládá a řídí svoje jednání a chování tak, aby dosáhl pocitu sebeuspokojení a sebeúcty

Komunikativní kompetence

Na konci základního vzdělávání žák:

• formuluje a vyjadřuje své myšlenky a názory v logickém sledu, vyjadřuje se výstižně, souvisle a kultivovaně v písemném i ústním projevu

• naslouchá promluvám druhých lidí, porozumí jim, vhodně na ně reaguje, účinně se zapojuje do diskuse, obhajuje svůj názor a vhodně argumentuje

• rozumí různým typům textů a záznamů, obrazových materiálů, běžně užívaných gest, zvuků a jiných informačních a komunikačních prostředků, přemýšlí o nich, reaguje na ně a tvořivě je využívá ke svému rozvoji a k aktivnímu zapojení se do společenského dění

• využívá informační a komunikační prostředky a technologie pro kvalitní a účinnou komunikaci s okolním světem

• využívá získané komunikativní dovednosti k vytváření vztahů potřebných k plnohodnotnému soužití a kvalitní spolupráci s ostatními lidmi

Příležitosti k rozvíjení vztahů

Když jsme si vědomi toho, jak významné sociální vztahy pro spokojený vývoj dítěte jsou, a rozhodneme se jim věnovat, zjistíme rychle, že vztahy se vytvářejí zkušeností. Potřebujeme ve škole tedy vytvářet situace, ve kterých děti budou řešit problémy, a my jim u toho budeme na blízku, abychom je byli schopni podpořit a pomoci jim tam, kde si nebudou vědět rady. Podpořit a pomoct, nikoli vyřešit za ně. A tady se zase musíme hodně vzdálit od tradiční školy, kde přichází učitel a přináší úkol, pracovní list, ale dokonce i pokud by přicházel se zábavnou výukovou hrou. Mnohem účinnější je zapojit děti do opravdového řešení problémů, do skutečných situací, ve kterých zkušenosti získávají. A co by to třeba mohlo být?

Pravidla naší třídy – děti by se určitě měly podílet na vytvoření pravidel napomáhajících k tomu, aby se ve třídě cítili všichni dobře. Bude to trvat mnohem déle, než kdyby jim pravidla určil učitel. Děti jim ale budou rozumět a budou je chtít dodržovat.

• Exkurze nebo školní výlet – děti jsou schopné se domluvit, kam půjdou, jak se tam dopraví, co si s sebou vezmou. Musí se jich jen někdo zeptat a pomoci jim řídit diskusi.

• Vánoční jarmark, ale i jakákoli jiná školní akce mohou být zcela v režii dětí. Počínaje diskusí nad tím, o jakou akci mají zájem, kolik lidí je potřeba do organizační skupiny, jak zapojit každého, kdo o to stojí. Co připravit předem, co v průběhu akce.

• Školní parlament – dnes už je mnoho škol, které mají parlament jako skutečný nástroj řízení školy. V některých případech děti prostřednictvím parlamentu ovlivňují její chod, rozhodují o vybavení, o tom, jak naložit s částí rozpočtu školy, někde mohou zasahovat dokonce i do přijímání nových učitelů a žáků. Čím více pravomocí děti mají, tím více vnímají, že škola je jejich prostor. O školním parlamentu budeme mluvit ještě v samostatné kapitole.

Mohla bych jmenovat ještě mnoho dalších podobných akcí. Jedno mají společné: nevypadají jako učení. Nikdo nesedí u knížky, nic si nepíše, nikdo nikoho nezkouší. Ale není to jenom náš myšlenkový stereotyp? Přesně v těchto situacích děti získávání právě ony klíčové kompetence. Učí se spolu komunikovat, tvořit tým, zjišťují, jaké je jejich postavení ve společnosti, a pokud s ním nejsou spokojené, mohou se naučit ho změnit. Učí se organizovat, promýšlet, co je potřeba udělat napřed a co potom, mohou si dovolit dělat chyby a učit se z nich.

Všechny tyto dovednosti považuji za naprosto zásadní přípravu na život. Mnohem významnější, než je osvojení konkrétní znalosti, například toho, který rod u nás vládl po Jagelloncích. Bez takové informace se totiž takřka každý v životě obejde, a bude-li ji potřebovat, dokáže si ji najít. Naučit se ale s respektem přednést svoji vizi řešení situace, to bude jednou potřebovat každý. A není to vůbec samozřejmá dovednost.

Znalosti jsou jen část toho, co by si děti měly ze školy odnést. Mají tu získávat také dovednosti a utvářet svoje postoje tak, aby se mohly a chtěly učit celý život.

Jak reflektovat prožité situace

Ve škole nutně dochází ke konfliktům. Děti mají svoje potřeby, každé je uspokojuje a prosazuje s jinou intenzitou. Někdo to dělá na úkor ostatních, někdo se bojí říct i jen to, že ho něco bolí, protože se stydí obtěžovat druhé. To vše je v pořádku, pokud se takové situace pravidelně otvírají a jejich účastníci si vše otevřeně vyříkají. Některé děti potřebují zjistit, že jejich hlas je slyšet. Jiné zase, že jejich hlas je slyšet moc a měly by ho ztišit. Všichni dohromady pak potřebují respekt. K vlastní osobě a ke svému okolí. Aby to fungovalo, musí se o situaci diskutovat, nastavit opatření pro příště. Je nanejvýš vhodné, aby pedagog, který takové diskuse moderuje, k tomu měl patřičné nástroje. Ty se získávají poměrně pracně v kurzech a výcvicích a následnou praxí. Vést takový proces opět vyžaduje čas, trvejte na tom, aby ve škole takový čas byl. Třeba i na úkor některých předmětů.

Současný učitel není ten, kdo dětem sděluje informace. Je to mentor, kouč a mediátor. K této nové roli je potřeba učitele vybavit potřebnými nástroji.

JAK SAMOSTATNĚ UTVÁŘET SVŮJ ŽIVOT

Julie začala chodit do přípravné třídy. Vše bylo perfektně připravené tak, aby budoucí prvňáčci získali každý den ve škole co nejvíc. Nejprve si uvolňovali ruku společným cvičením, pak následovala práce s krásně ilustrovaným sešitem plným uvolňovacích cviků, pak mističky s korálky, se kterými se každý naučil, co je víc a co méně a postupně si osvojoval matematickou představivost, a hned nato se zpívalo, a to dokonce v angličtině, děti si osvojovaly slovní zásobu pomocí hry. Vypadá to jako krásný vzdělávací program, ale malá Julča byla nešťastná: „Pořád mi někdo říká, co a jak mám dělat. Nemám ani chvilku dělat, co bych chtěla.“ Ačkoli učitelé chrlili jeden pedagogický nápad za druhým, cítila se jako ve vězení. Její vlastní nápady a řešení nebyly žádoucí. Kreativita byla na obtíž.

Chceme vychovávat děti, které budou samostatné, budou se umět rozhodovat, budou umět obhájit svůj názor. K tomu nemůžeme používat prostředky, které byly zavedené do škol proto, aby u jejich absolventů vypěstovaly poslušnost k zadaným rozkazům a schopnost přesně opsat či zapsat text takovým rukopisem, který přečte každý v monarchii. Takové bylo zadání pro školy, které zakládala Marie Terezie, a plnilo přesně to, co tehdy země potřebovala. Proto jsou ve školách lavice, vepředu tabule, proto musí žáci při vstupu učitele do třídy povstat a přihlásit se, když chtějí odejít na WC. Proto se učil krasopis a vznikly diktáty.

Neřekli jsme si náhodou, že chceme děti samostatné a kreativní? Naštěstí se tedy mnohým povede navzdory autoritativní školní výchově vyrůst ve svobodě. Ale myslím si, že je už na čase si svůj omyl naplno přiznat a způsob výuky změnit.

Zrovna tak jako není možné boucháním kladiva do železa vyrobit skleničku, není možné mocenskými způsoby vychovat svobodně uvažující lidi. Autoritativní metody, které škola stále používá, je nutné odstranit.

Nyní nám jde tedy o to, aby děti našly samy sebe, ukotvily se ve světě a staly se jeho spolutvůrci. Jiří Mareš k tomu píše:

Jde nám o problém „sebeurčení“ žáků během jejich školní docházky. O cesty, které vedou k momentu, kdy kompetentní žák začne přebírat svůj rozvoj do vlastních rukou. Jak zajistit, aby vnější řízení, tj. působení učitele, rodičů, institucí, postupně likvidovalo samo sebe a dávalo větší možnosti žákovi samotnému? Ke specifickým prostředkům, jak dospělí mohou dosažení vyšší úrovně autodeterminace iniciovat, patří:

1. poskytovat možnost výběru,

2. snižovat kontrolu a neustálé vnější řízení,

3. projevovat dítěti uznání,

4. umožnit žákům, aby jim byly dostupné informace, které jsou důležité pro žákovo rozhodování a řešení úkolů.1

Jak tyto principy přenést do praxe

Poskytování možnosti výběru má mnoho benefitů. Vede děti k tomu, že se ptají samy sebe, co vlastně chtějí. Nemám na mysli rozcapené diktování svých momentálních rozmarů, kterým se přizpůsobuje celá rodina, eventuálně třída. Myslím tím uvědomělé sebepoznání, zjišťování, proč mi více vyhovuje doplňovačka než týmovka, s kým mi práce na projektu trvala poloviční dobu, proč mám raději tanec než matiku nebo naopak, vyhledávání tématu, které mě zajímá a vydržím se mu věnovat jen pro ten zájem samotný.

Setkávám se s tím, že rodiče touží dát dítěti svobodu a nechat ho rozhodovat o svém učení. V nitru jsou ale přesvědčeni, že výsledkem takové svobody bude, že dítě bude pracovat na tomtéž, co nabízí klasické učebnice, ale bude to dělat nadšeně a rádo. Ano, existují děti, které skutečně chtějí řešit matematické rovnice, zajímá je zároveň i větný rozbor, chtějí umět vyjmenovat hlavní města sousedních států a večer si zásadně čtou knihy o historii. Navíc si všechno to, co slyší a přečtou, také pamatují. Většina dětí ale má své zájmy zaměřené podstatně úžeji, baví je třeba jen jedna z učebních oblastí a zbytek času by rády tancovaly nebo si povídaly.

Doporučuji, abyste dětem dopřáli minimálně možnost spolurozhodování i u této většiny. Ze zkušenosti mohu říct, že děti takové svobody umí využít, a případů, kdy ji zneužily, jsem zaznamenala minimálně. Navíc nejsme schopni v těchto situacích říct, jakých výsledků by se dosáhlo za okolnosti, že bychom právě tyto děti k něčemu nutili. Každopádně je podstatné, aby byly ke svobodnému jednání vedené dlouhodobě a systematicky. Děti tak postupně získají větší vědomí toho, že jsou za své pokroky odpovědné a mají je skutečně ve svých rukou. Díky tomu pak neprojevují tendenci svoji svobodu v učení zneužívat.

Je dobré, když pedagog vytváří k volbám co nejširší možnosti. Nejen v tom, jestli budu pracovat na pracovním listu z českého jazyka ve verzi A nebo B. Ale směřovat k tomu, že se dítě bude podílet i na rozhodnutí, jestli se český jazyk učit bude jako takový, nebo místo toho bude třeba cvičit jógu. A to souvisí s bodem č. 4, „umožnit žákům, aby jim byly dostupné informace, které jsou důležité pro žákovo rozhodování a řešení úkolů“. Učitel i rodič by měli směřovat k tomu, že podají dětem veškeré informace, ale konečné rozhodnutí nechají na nich.

Možnost rozhodovat o tom, co budu dělat, je přínosná v mnoha oblastech. Zvyšuje zájem a motivaci, umožňuje lépe porozumět sám sobě, uvědomit si vlastní potřeby, hodnoty a emoce. Děti potřebují naplňovat tuto svobodu stejně jako dospělí.

Škola je pro děti velkou částí jejich světa a je ideálním místem k růstu právě v těchto dovednostech, pokud je ale umí nabídnout. Potřebujeme se konečně zbavit představy, že pokud děti alespoň pět hodin denně nečtou v knížce, nedělají výpisky či zkrátka některou z aktivit, kterou tradičně považujeme za učení se, ztrácejí čas. Tato představa je tak silná, že dochází k paradoxu až neuvěřitelnému. Několik učitelů ze svobodných škol mi potvrdilo, že děti, které strávily den například organizací sportovního turnaje a pak vyřizováním objednávek ve školní firmě, tvrdily, že se celý den nic neučily, a dožadovaly se toho, aby s učením už mohly začít. Jak tomu pak mají uvěřit rodiče, kteří znají jen klasickou výuku? Naprosto chápu jejich obavy, aby své dítě neochudili o to „skutečné učení“, ráda bych je ale definitivně rozptýlila.

Udělejte si malý test. Zamyslete se nad tím, jaké znalosti a dovednosti ve svém pracovním životě nejvíce potřebujete. Reflektujte uplynulý týden:

Kolikrát jste…

• museli v paměti zapátrat po názvu bulharské měny nebo vysvětlit geologický vývoj českého masivu?

• v životě potřebovali vyjmenovat všechny Přemyslovce?

• využili v praxi kvadratickou rovnici?

• potřebovali vyjmenovaná slova a nemohli jste je dohledat na internetu?

• potřebovali odolat stresu?

• potřebovali najít vhodná slova, abyste vysvětlili svůj plán?

• potřebovali obstát v konfliktu s kolegou?

• potřebovali najít motivaci pokračovat?

Další otázky už určitě doplníte sami. Dovolím si předjímat, co jste odpověděli, a navrhnout, abychom naše děti připravovali právě na tyto situace. Na znalosti samozřejmě rezignovat nesmíme. Nechceme z dětí vychovávat lidi, kteří žádné znalosti nemají a všechno si dohledávají na internetu. Ale pojďme dát dovednostem a postojům alespoň rovnocenný význam, jako mají znalosti. Pokud to uděláme, budeme mít najednou ve škole spoustu prostoru pro diskuse, řešení problémů či organizační činnost a dětem se otevře pole pro vlastní volbu, samostatné rozhodování nebo pro poznávání svých schopností při realizaci různých školních akcí. Naučí se u toho právě to, co budou jednou skutečně potřebovat.

Svobodné a demokratické školy dávají dětem plnou svobodu v tom, co budou ve škole dělat. Co se budou, nebo nebudou učit. Mají přiznaná práva, která jim umožňují podílet se na řízení školy, zpravidla prostřednictvím školního parlamentu. První „svobodná demokratická škola“ vznikla v roce 1921 ve Spojeném království a funguje dodnes – jmenuje se Summerhill. Její americká obdoba Sudbury Valley vznikla v sedmdesátých letech a má nyní desítky poboček po celém světě. Několik škol tohoto druhu nalezneme skoro v každém evropském státě.

PROČ JE DŮLEŽITÉ PROJEVOVAT DÍTĚTI UZNÁNÍ

Opět se vrátím k autodeterminační teorii E. L. Deciho a R. M. Ryana,2 která pracuje s lidskou potřebou vlastní kompetentnosti: dítě potřebuje zažívat, že cílů, které před ním stojí, může dosáhnout. Ať už jsou mu uložené zvenku, nebo si je zvolilo samo. Při takových činnostech pak zažívá pocit úspěchu, vlastní úspěšnosti a zdatnosti.

Navozovat takovou atmosféru ve škole je způsob, jak činit děti šťastnými. Nejedná se o urovnávání cestiček a výchovu změkčilých dospělých. Tím, že dítě dostává dostatečné výzvy a pracuje na nich, posiluje svoje schopnosti, znalosti, dovednosti. Získává postupně jistotu, že na úkoly stačí, a skutečné sebevědomí založené na prožité zkušenosti.

Pomáhat dětem, aby se cítily kompetentní k plnění úkolů, je jednou ze složek, které zvyšují vnitřní motivaci k učení. Toho docílíme poukazováním na to, co dítě dělá dobře, oceňováním snahy, úspěchu.

Proč dávat dětem všechny informace nutné pro jejich rozhodování

Ve škole je běžné, že děti dělají, co jim řekne učitel. Pokud se instrukcemi neřídí, nastupují kázeňská opatření. Jako společnost to zatím pořád považujeme za správný postup. Existuje už ale mnoho škol, které se vydaly jinou cestou. Rozhodly se děti zapojit do rozhodování o tom, co se bude dělat. Pro někoho je to naprosto samozřejmé, já teď budu mluvit k těm, kterým to přijde nemožné či nevhodné. Neumí si představit, že by děti mohly řešit takové otázky, jako co se budou učit, jak se vybaví školní místnost nebo jaký učitel nastoupí na uvolněné místo.

Zkušenosti demokratických škol i mé vlastní ukazují, že děti dokážou přistupovat stejně odpovědně a rozumně k vážným otázkám, jako jsou právě tyto, jako by to zvládli dospělí. Děti zapojené do rozhodování mnohem lépe začnou chápat, že často nemůžeme mít, co bychom tolik chtěli. Z nějakého objektivního důvodu to není reálné. Děti v demokratických školách se potom mnohem ochotněji podřídí něčemu, co by nevolily, protože zjistí, že jim to není odpíráno jen tak. Vidí opravdový důvod, podílely se na řešení a zkrátka to nešlo. To je rozdíl mezi tím, když dítě dělá něco z donucení, a tím, když ví, že není jiná možnost. Obnáší to ale, že dospělí v takových školách skutečně rozhodují ve spolupráci s dětmi a své mocenské převahy se vzdají.

Děti v jedné z pražských svobodných škol se dnes účastní výběrového řízení. Do týmu učitelů potřebují získat nového člena. Na volnou pozici se přihlásila dvacítka kandidátů, podmínky pro přijetí splnilo dvanáct z nich. Ti už mají za sebou rozhovory s vedením školy. Dnes je pět nejvhodnějších kandidátů na návštěvě ve škole. Hlavním bodem programu je aktivita, kterou si připravili. Každý to pojal po svém, předem určený byl pouze čas, věk a počet dětí ve skupině. Kateřina si připravila hru, během které dokazuje dětem, že když někdo účinně odvede jejich pozornost, nevidí věci, které mají přímo před sebou. Aktivita se vydařila, děti se snažily Kateřinu podpořit, jsou si vědomé, v jaké je vypjaté situaci. Stejným způsobem se představili i ostatní kandidáti a teď už následuje „horké křeslo“. Děti se sejdou a pokládají otázky, snaží se zjistit, s kým by si dobře rozuměly, kdo z těch pěti nejlépe doplní učitelský tým.

Horké křeslo má stanovený čas, polovinu z něj mají k dispozici kandidáti. Mohou se ptát na všechno, co je zajímá. Když kandidáti odejdou ze školy, všichni se sejdou a probírají, co viděli. Kdo působil přátelsky, jak vhodně byla vybraná aktivita, zda by mezi ně zapadl. Tyto a další otázky si děti navzájem pokládaly, než došly k rozhodnutí. Seřadily společně uchazeče podle toho, jak by podle nich mohli ve škole fungovat. Na první místo se dostali hned tři, kteréhokoli z nich bereme! A jedna byla vyřazena, ukázalo se, že vůbec nerozumí tomu, co je to svoboda ve škole. Tu rozhodně nedoporučujeme. Poté děti předaly svoje podklady vedení školy.

Pokud člověk rozumí úkolu, na kterém pracuje, vykoná ho mnohem lépe. Pokud potřebuji vypočítat, kolik metrů čtverečních má můj pokoj, který chci vymalovat, budu mít k tomu velkou motivaci. Budu to také chtít spočítat dobře, protože musím zaplatit barvu. Když rozsah plochy podcením, bude mi barva chybět, v opačném případě zaplatím zbytečně moc. Moje počínání bude mít důsledky. Potřebujeme rozumět pokud možno všem okolnostem určitého úkolu, teprve pak ho můžeme řešit dobře. Navíc víme, proč úkol řešíme, a jsme motivovanější.

Dopřejme dětem totéž. Ať je škola místem, kde se vymýšlí co nejméně úkolů pro úkoly, a ať je tu spousta opravdových akcí, na kterých se děti podílí, při kterých opravdové úkoly vznikají a někdo je musí vyřešit.

Děti se oprávněně ptají: „Proč se tohle mám učit, bude mi to k něčemu dobré?“ Doporučuji každému se nad touto otázkou zamyslet. Pokud na ni nejde poctivě odpovědět, neměli bychom dětem takový úkol dávat.

1 Mareš a kol. 1996

2 Deci, Ryan 2000.

2 /
VZDĚLÁVÁNÍ S RESPEKTEM: JAK VYTVOŘIT PARTNERSTVÍ S DĚTMI NA CESTĚ K UČENÍ

Dobrý den, paní ředitelko,

obracím se na vás s možná netradičním dotazem. Máme syna ve věku tři a půl roku a lámeme si hlavu, do jakého typu vzdělávacího zařízení ho pošleme.

Klasické školky a školy plné zastaralých a zkostnatělých principů, metod a stereotypů nám silně nevyhovují a rádi bychom se jim vyhnuli.

Měla byste pro nás nějaké tipy, doporučení, které by nám pomohly zaměřit se na předškolní instituce, s nimiž máte dobré zkušenosti (třeba i z druhé ruky) a kde se děti, které pak přejdou právě k vám, dobře připraví na školu a je na nich vidět radost z poznávání a učení?

S pozdravem,

Jan S.

Vážený pane S.,

váš zájem o naši školu mě těší a jsem ráda, že ji vidíte jako vhodné místo pro vašeho syna. Podle mých zkušeností je podstatné, aby se dítě ve školce naučilo si hrát. Zní to sice jednoduše, ale je mnoho dětí, které se pro hračku neumí nadchnout, vydržet u ní, zkoumat ji…

Takže moje rada je, abyste hledali školku, kde bude mít syn prostředí k rozvoji právě této dovednosti. Respektující přístup dospělých považuji za samozřejmost.

Přeji vše dobré a radost z vašeho chlapečka,

Markéta Vodičková

Respektovat dítě jako osobnost, respektovat jeho názor, brát ho opravdu vážně, ptát se dětí, co chtějí a co nechtějí, vnímat je jako partnery při každém rozhodnutí – to tvoří otevřenou školu.

Aleš je zástupcem ředitele na státní základní škole, která je ČŠI uznána jako škola s výbornou praxí. Zřejmě zejména proto, že je zaměřena na srovnávání a analýzu výkonu dětí ve znalostech, které lze ověřovat testy. Každé čtvrtletí se tyto testy sestavují a jsou zdrojem stresu pro učitele, kteří se snaží prosadit, aby jejich obsah reflektoval, co dělali s dětmi ve své třídě, a vyhnout se jiným otázkám. Stresující jsou i pro rodiče, kteří chtějí, aby jejich děti dosáhly na co nejlepší známku. A také pro děti, které se na testy musí připravit.

Fakt, že takového učitele má nechat dál pracovat s dětmi a spokojit se s tím, že Petr dostane jen další vytýkací dopis, je jedním z dalších důvodů, proč se Aleš nakonec rozhodne vzdát se své funkce a ze školy odejít.