Svět podle Philomeny Cunk

Svět podle
Philomeny Cunk

Ilustrované dějiny všech světových událostí vůbec*

*co se vešly

PHILOMENA CUNK

Přeložil Jiří Petrů

First published in Great Britain in 2024 by John Murray (Publishers)

Copyright © House of Tomorrow Ltd, Charlie Brooker, Ben Caudell,
Jason Hazeley and Joel Morris 2024

Illustrations copyright © Diane Morgan 2024

Netflix logo © Netflix 2024

The right of House of Tomorrow Ltd to be identified
as the Author of the Work has been asserted by them
in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Text design by Craig Burgess

Jacket illustration © Richard Davies/Good Illustration

Jacket design by Bekki Guyatt © John Murray Press

Author photo © Broke and Bones / Al Campbell

Translation © Jiří Petrů, 2025

Czech edition © 2025 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-108-1

Mému kámošovi Paulovi

Úvod

napsala Philomena Cunk

(zbytek knížky taky)

Dělá to Yuval Noah Harari. Dělá to Niall Ferguson. Dělá to Dan Carlin. Palacký si to svého času taky dost užíval. Dnes to dokonce dělají i některé ženy a mnohé z nich na to nedají dopustit. A teď to dělám i já. Zní to, jako bych mluvila o sexu, protože sex zjevně prodává knížky v míře, jaké se cokoli populárně-naučného nemůže rovnat, ale ve skutečnosti mluvím o tom, co právě svíráte v rukách: o Převratných Kompletních Stručnějších Dějinách Světa. Nic nebylo vynecháno, všechno bylo ponecháno, a přitom se to vešlo do tenoučké knížečky, kterou snadno vměstnáte do kapsy, abyste měli co číst na úmorné svatbě, kde vás bez plus jedničky posadili ke stolu pro přebývající. Tahle kniha je dosud nejucelenějším přehledem světových dějin – teda aspoň než se strhne nějaká nová válka, ale to už si sem budete muset připsat sami.

Já jsem Philomena Cunk, nejpřednější britská dokumentaristka, myšlenkářka a teď i pěstitelka knih. Nejspíš mě znáte z pořadů jako Cunk on Britain, Cunk on Earth, Cunk’s Quest For Meaning a z dosud neodvysílané epizody Peče celá země, kde jsem uklohnila dort s citronovou polevou, který nevyšel tak docela podle mých představ, to vše za doprovodu rozkošně komických zvukových efektů.

Když mě vydavatelka téhle knížky (jméno jsem zapomněla a e-mail ztratila, ale asi nějaká Kate?) poprosila, abych napsala knihu o Kompletních Dějinách Civilizace Na Zemi, netrvalo mi dlouho, abych řekla ne, díky, to zní jako strašná spousta práce.

Ale houbelec, ona na to, naprosto stačí, když to bude mít 50 000 slov. O dlouhé knížky nikdo nestojí. Zvlášť když místo nich můžeš sjíždět srandovní TikToky. Knížka je dneska vlastně jenom věc, co lidi kupujou k Vánocům někomu, koho neznají dost na to, aby mu sehnali pořádný dárek, ale zároveň si shodou okolností vzpomněli, že jeví blíže neurčený zájem o něco, o čem se v ní píše. No a knížka o všem, co se kdy na Zemi stalo, se nevyhnutelně trefí do zájmu hromadě lidí. Hlavně když se nám ji podaří přeložit do různých jazyků a nasadit správnou cenu. A když na obálku dáme tvůj obličej, protože tě lidi znají z Netflixu. Takže teď tuhle knížku čtete s největší pravděpodobností z toho důvodu, že nějaký kdosi, kdo vás pořádně nezná, se o vás domnívá, že byste mohli být fandou Byzance, Vandalů či starověkých Sumerů. Anebo – přiznejme si to – mým fandou.

A tak se v téhle velevýznamné, leč příjemně stručné a dočtitelné knize vypravíme na cestu (jenom metaforicky – většinu jsem napsala v útulné kavárničce, kolem které chodím se psem), abychom zjistili, jak to lidi v dávné minulosti dokázali, že je dnes díky nim život na téhle planetě tak pohodlný, ale v dlouhodobém výhledu bohužel neudržitelný.

Bude to cesta (a znova opakuju: nikam se nechystám, zrovna jsem si objednala ovesný flat white), při níž navštívíme (na papíře) některé z nejhistoričtějších civilizací dějin. Podíváme se na vědce, umělce a spisovatele, kteří se začlenili do přediva civilizace, a taky na první maskérky, které svět konečně vylíčily.

Kontroverzní může být, že než abych uspořádala světové historické události abecedně, což se jeví jako nejlogičtější volba, rozhodla jsem se pro inovativní přístup a seřadila je chronologicky – to abyste viděli, co předcházelo čemu. Je to podle mě úplná bomba. Poprvé v dějinách (myslím) můžete veškeré světové události zkoumat v pořadí, v jakém k nim došlo – od počátku lidského života na planetě (raní pračlověci) až po jeho konec (kobaltové války roku 2026).

A v čem dalším se ještě tahle knížka liší od všech ostatních kompletních historií světa? Tak předně, jak už jsem zmínila, je o poznání kratší a šetří vám čas, abyste ho mohli věnovat skutečně podstatným věcem, třeba emotikonům nebo pochybováním o sobě. Ale co poznáte na první pohled – a co dělá tohle dílo unikátem mezi všemi světovými dějinami světa – je fakt, že je opulentně ilustrované – kým jiným než samotnou autorkou: mnou. Philomenou Cunk. Myslíte, že sir William Churchill si obrázky do svého čtyřsvazkového opusu Dějiny anglicky mluvících národů kreslil sám? Silně o tom pochybuju. (Ale nekontrolovala jsem to.)

Vydavatelka (tuším, že to byla Jo?) navrhla, ať pro potřeby obrazového doprovodu využijeme služeb jakéhosi „profesionálního ilustrátora“, ale když jsem tu jeho tvorbu viděla (konkrétně kolik by to stálo, což by se muselo strhnout z mojí zálohy), řekla jsem ne. „Tohle jsou dějiny světa podle Philomeny Cunk,“ zawhatsappovala jsem. „Slova i obrázky. A audioknihu si taky namluvím sama, takže tu Keiru Knightley můžete odvolat, děkuji uctivě.“1

Za zmínku stojí ještě to, že jde o dějiny celého světa. A pro celý svět. To protože každý bez ohledu na to, kde vyrostl nebo jaké vyznává náboženství, potřebuje kupovat vánoční dárky. A díky modernímu západnímu výzkumu a násilným studentským bouřím dnes víme, že dějiny se neděly jenom v Británii a jiných anglicky mluvících zemích, děly se po celém světě. Zároveň si ale přiznejme, že já to píšu anglicky a největším trhem je Amerika (dokud to tu všechno nepřeberou Číňani), a tak se zaměřím hlavně na to, co bude těmhle lidem a jejich kupní síle nejbližší: Dějiny anglicky mluvících národů a některých dalších národů, co mluví skoro anglicky.

Rovněž nutno zmínit, že kvůli nekompromisním deadlinům v nakladatelství musím velkou část knížky psát z hlavy, po paměti, a jelikož mám nakoukané hlavně seriály o Britech, tahle knížka bude mít svéráznou britskou příchuť, asi jako některé brambůrky. Pokud jste tedy Brit, užijte si to, tohle jsou vaše dějiny. A pokud Brit nejste, nevěšte hlavu: v nějaké fázi dějin jste jím pravděpodobně byli.

Jsou to taky dějiny světa z pohledu člověka, protože je píšu já, člověk. Sice jsem nechodila na Oxbridgerton ani Yarvard jako někteří z těch takzvaných profesorů dějepravy, ale právě proto je tahle knížka tak důležitá – proč by měla být historie svěřena do rukou neznámých expertů, když jí může vdechnout život a následně ji umrtvit živoucí historie: já.

Tak to bychom měli 1006 slov. Už jenom 48 994. Nechť započnou dějiny!

Dějiny na vlastní kůži

Čas od času se v knížce objeví takovýhle rámeček – Dějiny na vlastní kůži. Najdete v něm všelijaké náměty na projekty, diskuze, výlety, cvičení a jiné aktivity, které vám dají možnost okusit probírané historické období… no, na vlastní kůži. Vám tahle doporučení pomůžou lépe porozumět probíraným dějinným událostem a mně pomůžou nahnat další slova.

1 Kvůli tíživým uzávěrkám jsem nakonec nezvládla nakreslit tolik obrázků, kolik jsem původně plánovala. Proto některé obrázky hrajou „dvoják“ a představují různé lidi, asi jako když jdete do divadla a jeden herec hraje nejdřív doktora a potom policajta a vy děláte, že jste si toho nevšimli.

Kapitola první

První kapitola

3 000 000 let př. n. l. – 0 milionů let př. n. l.

Tahle kapitola vypráví příběh prvních lidí. Začíná tím, že lidi zabíjejí zvířata pro potravu, a končí tím, že lidi zabíjejí lidi pro zábavu, což je skvělá ilustrace toho, jak rychle civilizace dospěla ke svému nejdůležitějšímu vynálezu: volnému času – témuž volnému času, který teď vynakládáte ke čtení téhle knihy v přestávkách mezi koukáním na telefon.

Jak už tomu u historických knížek bývá, celá tahle první část, ve které nevystupují žádné celebrity a nemáme k ní zábavná videa, je docela vágní a ze všech nejnudnější, ale hlavně ji nepřeskakujte, protože se v ní pravděpodobně ukrývá nějaký motiv. Nebo indicie, podle které nakonec odhalíte vraha.

Raný člověk

Zachycený cestou z jeskyně nebo do ní, nejspíš. Ve skutečnosti nevíme, kam měl doopravdy namířeno, protože to bylo hrozně dávno. Většina odborníků se shoduje, že nešel k očaři, protože ti ještě nebyli vynalezeni.

Pračlověci

Lidi se na Zemi nezjevili zčistajasna, plně oblečení. Místo toho jsme se museli vyvinout. A vynalézt kalhoty. Ideálně takové, co dobře padnou a nemusejí se žehlit. Protože na žehlení fakt nemám čas – všichni jsme dneska hrozně zaneprázdnění, ty podcasty se neposlechnou samy a rébusy se taky jen tak nevyluští.

Každopádně před pěti miliony let, kdy byl podcastový průmysl teprve v plenkách a Wordle byl pořád jen primitivní kostnatá ryba, se někteří lidoopové v Africe naučili chodit po dvou, nejspíš potom, co si přečetli návod. A tihle raní lidi si začali říkat pračlověci. A pračlověčky. A pračlověctvo. Měli spolu pračlovíčata, zakládali prarodiny a zaváděli první pravidla.

Pračlověci byli v zásadě opice 2.0. Jelikož se po ztrátě opičí srsti nedokázali zbavit pocitu trapnosti, začali vydlabávat chlupatá zvířata, potom v nich žili a producírovali se v přestrojení za svoje vlastní pradědečky.

Někteří pračlověci byli lovci, jiní sběrači. Lovci lovili zvířata a sběrači lovili jahody, což bylo jednodušší. Kmeny lovců/sběračů se často přesouvaly z místa na místo, protože zatím nikdo nevynalezl pořádné záchody, a tak to všude v jejich stopách fekálně páchlo.

Tihle raní lidi nenosili oblečení. Ale přestože chodili nazí, v učebnicích nikdy nevidíme jejich genitálie. Přitom vědci věří, že genitálie mít museli, a dokonce těmhle prvním lidem říkají Homo erectus, což je takový vědecký vtípek.

No a tihle raní lidi (kteří nevěděli, že jsou raní – jenom ještě nezjistili, že nemusejí chodit spát hned po obědě) se zajímali o kameny. Proto to byla doba kamenná.

Stonehedge

Člověk doby kamenné nebyl ulítlý do jen tak ledajakých kamenů. Byl ulítlý do kamenů nesmyslně obrovitánských. Jen tak z rozmaru z nich stavěl velikánské kamenné kruhy jako Stonehedge, který byl v té době největší – a jedinou – turistickou atrakcí.

Stonehedge (ze staroanglických slov „stone“, což znamená kámen, a „hedge“, což znamená „heč“ – vytahovali se, že mají největší kameny) sloužil k ukazování času jako hodinky. Ale postupem let se jeho masivní kamenné ručičky ulomily a lidi ho přestali natahovat.

Když jste v té době potřebovali vědět, kolik je zrovna hodin, museli jste se vypravit ke Stonehedgi a tam se někoho zeptat, jaký je čas. On by vám na to pak řekl: doba kamenná. Větší přesnost tehdy nebyla potřeba, protože než jste urazili celou tu cestu až tam, čas se beztak změnil, a ať už jste večer chtěli jít do kina na cokoli, nestihli jste to. Ale protože trvalo ještě dalších 10 000 let, než lidi vynalezli čas (netušila jsem, že s tím přišli tak pozdě), přestal se Stonehedge používat a zchátral.

Jeskynní malby

Kromě vymýšlení věcí z kamene vynalezli pračlověci ještě dvě další důležité věci, které se nám dochovaly dodnes: oheň (ten se dal využít k odhánění zvířat) a umění (to se dalo využít k odhánění lidí). Oheň je něco jako ochočený plyn, co se dá ukládat do klacků. Lidem poskytoval nejenom ohřev, ale taky osvětlení, a právě díky tomu už raní lidi nemuseli chodit spát se západem slunce a stali se i lidmi nočními. Ale jelikož vynález iPhonu na sebe nechal ještě pár milionů let čekat, potřebovali vymyslet něco, čím by se během oněch dlouhých večerů bez YouTube mohli zaměstnat. A tak se stalo, že i když pračlověci nebyli nic víc než jenom fancy medvědi, osvojili si umění.

Jejich umění spočívalo hlavně v obkreslování přitisknutých dlaní a čmárání hůlkovitých zvířátek. Byl to však první krok k dnešnímu sofistikovanějšímu umění, třeba jako když AI počítači řeknete, že chcete vidět obraz Poslední večeře, ale každý tam má vypadat jako Garfield.

Většina jeskynních maleb vypráví jednoduché příběhy o kravách a byla namalována pomocí různých pigmentů smíchaných se zvířecím tukem. To znamená, že k malování obrázků zvířat sloužily výrobky dělané ze zvířat, což je celkem ironické. Ostatně o něco podobného se snaží velká část dnešního moderního umění. Pračlověci taky věřili, že malováním dokážou navázat kontakt se světem duchů – protože postarší dámy zabývající se improvizovaným divadlem, při němž můžete navázat spojení se svojí zesnulou babičkou a zeptat se jí, kam schovala ty šperky, zatím nikdo nevymyslel.

Jeskynní umění ovšem mělo i svoje mouchy. Když dneska něco vyfotím (s největší pravděpodobností svůj oběd), můžu to přes Instagram hned rozeslat do celého světa. Jenomže jeskynní malby byly přilepené ke skále, a když jste je někomu chtěli poslat, museli jste zvednout a odhodit celou jeskyni, což – i pokud to bylo možné – bývá docela nebezpečné. A člověk, který právě dostal po palici jeskyní, často nedokáže ocenit rafinovanost v ní obsažených maleb. Jak se říká: médium je poselstvím (pokud tomu rozumíte). A právě z toho důvodu trvalo civilizaci všechno tak dlouho a z toho důvodu má tahle knížka tolik stránek. Jak jsme na tom? Strana 20? A to jsme pořád teprve u čmáranic krav.

Při pohledu na jeskynní malby jímá člověka touha zastavit se a předstírat zamyšlení. Věřte nebo ne, pračlověčí neumětelské mazaniny jsou vrcholem jejich uměleckých snah: pračlověci nikdy nepostavili katedrály ani akvadukty, protože museli každičkou hodinu svých prachbídných životů strávit v pohybu, zoufalým lovem a sběrem, lovem a sběrem, lovem a sběrem, jen aby měli co přinést domů na stůl – až na to, že přes všechen ten lov a sběr neměli ani čas vymyslet stoly, takže museli jíst na podlaze jako školáci v muzeu.

Život v době kamenné zkrátka musel být stejně nejistý jako život řidiče Uberu. Ale to všechno se mělo co nevidět změnit. Vynálezem zemědělství.

Zemědělství

Zemědělství vzniklo v teplé, vlhké oblasti zvané Úrodný půlměsíc, což zní jako lechtivé označení dámských intimních partií, ale není tomu tak, protože na rozdíl od dámských intimních partií najdete v jiných historických knihách jeho kresby. Nachází se v dnešním Iráku. (Úrodný půlměsíc, ne jiné historické knihy.)

Právě v Úrodném půlměsíci, jemuž se dneska říká Mezopotámie, si kdosi poprvé uvědomil, že se kvůli sbírání všelijakých kousků rostlin nemusí neustále přesouvat z místa na místo, ale může je všechny pěstovat na jednom poli a dát si voraz. Než aby lidi chodili a doufali, že jim zvířata a plodiny samy přiletí do pusy, rozhodli se podvádět a prostě vybudovat místo, kde mohly potraviny přebývat od rána do večera: statek. No a aby měl každý dost prostoru na svůj vlastní statek, rozdělili si lidi zemi – a zemědělství bylo na světě.

Statek je něco jako supermarket, akorát vyrůstající ze země. První zemědělci ochočovali zvířata a učili je, jak jim mají dávat vejce, mléko a kousky sebe samotných na masové kuličky.

Zemědělství muselo být pro rané lidi nesmírně komplikované – uvědomme si, že stejně jako já neměli ánunk o tom, jak rostliny fungují. Jedním z prvních vynálezů zemědělců se stal chleba, což je teda docela divočina – člověk by čekal, že první objevený recept na vaření s trávou bude něco mnohem jednoduššího. Tráva s blátem. Trávová polévka. Blátový quiche. Tráva na blátě a ještě něčem dalším.

Co to vlastně je chleba? To nikdo neví. Ale jakmile ho lidi jednou objevili, nevěděli si s ním dlouho rady, protože obložené bagety vynalezl teprve před dvaceti lety jakýsi Sub Way.

Kromě toho vymysleli první zemědělci ještě plot. Díky tomuhle převratnému silovému poli ze dřeva najednou zemědělci dokázali udržet zvířata na jednom místě a nemuseli je jako tatrmani nahánět po pastvě. A tak lidi zotročili ovce, psy, koně a krávy – a na těch, které nemohli jíst, se aspoň vozili.

Když odpadla potřeba neustálého potulování, vynalezli zemědělci pobyt doma, jeden z největších civilizačních skoků a důvod, proč dneska máme Netflix.

Díky zemědělství se lidem uvolnil čas i na jiné aktivity než hledání mamutů a díky tomu si mohli osvojit celou řadu nových dovedností. Stavění domů. Plánování měst. Parkour. Civilizace započala s počátkem svého počínání.

Dějiny na vlastní kůži: pračlověci

1. Jste pračlověk. Sestavte si seznam moderních vynálezů, které vám budou chybět. Vyryjte ho kamenem do jiného kamene.

2. Na iPadu nakreslete jeskynní malbu.

3. Postavte si Stonehedge. Pak pomocí něj určujte následující časy:

i. snídaně ii. doba bronzová iii. zlatá devadesátá

4. Vynalezněte zemědělství.

5. Vymyslete příběh o dvou pračlověcích, kteří se poperou na život a na smrt o to, kdo z nich jako první vynalezl oheň, až si navzájem rozmašírují vyvřelými horninami hlavu na kaši.

Konečně civilizace

Sumcity 1.0

Na počátku doby bronzové, třetí nejlepší doby všech dob, vynalezla jedna z těchto zemědělských komunit – starověcí Sumeřani – výrobu cihel. Kdo by to byl řekl, že cihly se musejí vyrábět! Dali si s tím vynálezem cihel docela na čas, když vezmeme v potaz, že s pitomými kameny pracovali už několik tisíc let. Každopádně cihly měly rohy a neměly tendenci odkutálet se, což z nich dělalo vhodnější materiál na stavbu domů, co se nehroutí ani nekutálejí, a to se počítá. Z cihel pak vybudovali první město. Začalo se mu říkat Ur, protože když se jich někdo zeptal, jak se jmenuje, neměli odpověď a vydali ze sebe jenom tenhle zvuk. Ale to nevadilo, protože žádné jiné město stejně neexistovalo.

Sumerské domy v mnohém připomínaly ty naše, akorát neměly okna, protože sklo ještě nebylo vynalezeno. To znamená, že nebylo kam lepit nálepky „Prostor je střežen kamerovým systémem“, ale to taky nevadilo, protože lupiči beztak neměli jak vlézt do domu, když ještě neexistovala okna. Ani nic, co by stálo za šlohnutí.

Jelikož teď na jednom místě žila nahňácaná spousta lidí, zažila Mezopotámie explozi tvořivosti a vynalézavosti – bylo to takové tehdejší Silicon Valley, akorát místo rozpustilých hipsterů v předražených mikinách s kapucí mu vládli staří Sumeřani.

Kolo

Mezi první vynálezy Sumeřanů patří i věc, kterou kupodivu používáme do dnešního dne: kruh. Nejdřív pomocí kruhů roztáčeli hlínu a čekali, až se vyvine v keramiku. Ale celkem rychle nadělali víc keramiky, než kolik dokázali využít, protože neexistoval způsob, jak ji jednoduše odstěhovat z baráku. Nakonec jeden Sumeřan z ryzí živočišné frustrace popadl kruh, na němž se točila hlína, a pokusil se ho jednou provždy zahodit do žita. A tak zčistajasna zemřel kruh a narodilo se kolo.

Zrozením kola se otevřela plejáda nových obchodních příležitostí. Až do té doby mohli kupci distribuovat zboží jen tam, kam dosáhli rukama, což je omezovalo na prodej drobných předmětů lidem stojícím těsně před nimi nebo kousek po jejich boku. Ale najednou stačilo čapnout stůl, ke každému rohu přitlouct kolo, kolem něj postavit ohrádku a – viola – měli jste vozík, kterým jste pak mohli převážet zboží na dlouhé vzdálenosti a prodávat ho lidem v jiných městech, která ještě neexistovala.

Bez peněz na vozíček nelez

Pořád ale chyběl jeden podstatný vynález. Vlastě všechny. Až do té doby spočíval veškerý obchod ve výměně. Nebylo ovšem praktické vyměnit třeba vozík plný keramiky za vozík plný hus, protože by vám velmi rychle ruplo v bedně z toho jejich kejhání a ještě by vám cestou domů posraly celý vozík, což by bylo docela nehygienické, protože to přece byl váš stůl. Chtělo to nějaký pokud možno nehlučný a nekadící předmět, který by reprezentoval hodnotu oněch hus, aniž by ovšem musel sám být husou. A tím něčím se stala mince.

Kdyby se ona prapůvodní mince přepočítala na dnešní peníze, měla by nejspíš kvůli inflaci hodnotu sotva statisíciny jediné pence, ale jelikož se bavíme o první minci, má ve skutečnosti hodnotu miliard. To stojí za zamyšlení, když se nad tím zamyslíte.

Do mincí se potom vkládaly peníze za pomoci mocné magie, které dodnes většina lidí nerozumí. A právě proto dnes přenecháváme většinu existujícího bohatství lidem, co mezi penězi vyrůstali odmalička a jejich magie se nebojí.

Peníze byly revoluční už předtím, než rozpoutaly revoluci: dřív se lidi strachovali, že umřou hlady nebo že je sežere mamut, ale teď si najednou mohli dělat vrásky s něčím úplně jiným – kolik vlastní maličkých kovových kroužků. Vznikl tak jednodušší svět a ten nám vydržel až dodnes.

Abakus dabrakus

Každá mince má dvě strany a vynalezením peněz Sumeřani zároveň vynalezli hádky o penězích. Lidi potřebovali něco, co by jim pomohlo spočítat, kolik peněz vlastně mají. Jenomže mince jsou kulaté stejně jako kola a můžou se snadno odkutálet, a proto Sumeřani vymysleli způsob, jak tyhle drahocenné kroužky uvěznit na klacíku, kde se daly snáz spočítat. Čímž vznikl první abakus neboli počítadlo. Konečně byl objeven nástroj na měření bohatství, výpočet daní (které mezitím kdosi pokradmu vynalezl, hajzl jeden) a počítání bodů ve snookeru. Ten bohužel nebyl vynalezen ještě dalších 7000 let, a o to důležitější bylo, aby si Sumeřani už v okamžiku jeho vzniku pamatovali, kdo vyhrává.

Tehdy byly abakusy (nebo abaky, pokud vám to přijde lepší – mně ne) nejsofistikovanějším počítačem, jaký kdy svět spatřil, protože svět ještě nespatřil počítač. Dalo by se říct, že abakus zahájil věk počítačů, jenže trvalo ještě tisíce a tisíce let, než se z abakusů a těch jejich primitivních bludišť pro kulaté pilulky vyvinul důmyslný Pac-Man, jak ho známe dnes.

Před vynálezem abakuse (abakusu? abakusa? vědci se v názoru rozcházejí) se lidi nemohli na matematiku podívat – běžnému oku byla stejně neviditelná jako duchové nebo zaražené třísky. Abakus matematiku náhle zhmotnil i v naší dimenzi. Od té doby není cesty zpět. A to přestože z matematiky se mi – i všem ostatním – dělá šoufl.

První slova Babylónu

Abakus uměl spočítat mince, obilí, daně, písek, dokonce i to, kolik vlastníte abakusů. A především uměl všechny tyhle informace ukládat. Navždy. Nebo aspoň do chvíle, než do něj někdo drbnul a shodil ho ze stolu.

Takže když jste chtěli mít informace v abaku uchované bezpečně, museli jste si ho namalovat, abyste si pak vzpomněli, jak v něm byly kuličky předtím uspořádané. A pak jste museli namalovat sebe, jak malujete abakus, abyste to měli zálohované.

Tahle zjevná nedomyšlenost nutila lidi pátrat po trvalejším způsobu uchovávání informací. Což vedlo k dalšímu ohromnému vynálezu: písmu.

Písmo původně vzniklo jako způsob zaznamenávání toho, kdo už chrámu zaplatil svůj desátek obilí. Šlo o ranou formu sklízení dat, konkrétně dat o skutečné sklizni. Je až k nevíře, že písmo používáme dodnes, když z něj sestavujeme poutavé titulky k reelům na TikToku, popisky vtipných GIFů a svým způsobem i tuhle knížku.

Lidi pravděpodobně začali psát tak, že jako ťulpasové vyrývali klacíkem jednoduché značky do země, brzo je ale začali vyrývat do hliněných tabulek. Tyhle tabulky byly raná forma tabletů, ale na rozdíl od dnešních iPadů se vyráběly z bahna. Neměly dotykové ovládání ani se na nich nedalo koukat na YouTube, zato měly neskutečnou výdrž baterie. Dokonce když je dnes archeologové vykopou, pořád ještě fungují.

Písmo umožnilo Sumeřanům vymyslet úplně první příběh. Byl o jakémsi týpkovi jménem Gill Gameš, který se vypraví na velké dobrodružství, asi jako Doctor Who. Víc vám toho o něm nepovím – sice to vyšlo už před nějakými 10 000 lety, ale lidi by mě beztak sežrali, že spoiluju. Navíc jsem to nečetla.

Každopádně útržky příběhu o Gillovi Gamešovi se zjevně dostaly až do Bible, kde se z nich staly útržky příběhu o Ježíšovi. Budiž to dalším důkazem toho, jak byl Ježíš kouzelný, když se dokázal vrátit zpátky v čase a objevit se v cizím příběhu – přesně jako Doctor Who.

Dějiny na vlastní kůži: první civilizace

1. Založte civilizaci.

2. Jste starověký Sumeřan. Co vidíte? Proč?

3. Znovu vynalezněte kolo. Tentokrát si ho zkuste patentovat. Co si za všechny ty honoráře koupíte?

4. Vyrobte si abakus z těstovinových mušliček a provázku. Při používání nůžek poproste o pomoc dospělého. Pokud dospělí jste, požádejte o pomoc sami sebe. Pro případ nehody hoďte na papír poslední vůli.

5. Schovejte se do velikého keramického džbánu.

Starověký Egypt

Vynález písma byl jako jeden z těch blesků, co nikdy neudeří dvakrát do stejného místa. Ale pak udeřilo podruhé do stejného místa – starověkého Egypta, když starověcí Egypťani vynalezli písmo taky.

Obvykle když někdo něco vynalezne jako druhý, nikdo se nad tím ani nepozastaví, asi jako když jsem v roce 1998 učinila opětovný objev chleba ve vajíčku. Ovšem starověcí Egypťani opětovně objevili písmo tak přesvědčivě, že dneska o nich slyšel každý a nikdo se nepozastavuje nad Sumeřany. Těžko mohl někdo něco znovuobjevit přesvědčivěji než oni. Místo nudných slov psali Egypťani pomocí obrázků, kterým říkali hieroglyfy, což v egyptské latině znamená „obrázkový font“.

Proč tedy vzpomínáme na písmo Egypťanů, a ne Sumeřanů? Proč jsou Sumeřani zapomenuti? Možná protože sami nevynalezli to, v čem byli Egypťani dost dobří: vodu. Vynálezem, díky němuž mohla z Egyptu vyrůst první starověká říše, kterou se dnes někdo obtěžuje zapamatovat si, se stalo přesouvání vody z místa na místo pomocí zavlažovacích kanálů. Neplést s obyčejnými kanály, protože to by nemuselo dopadnout dobře. Pak už stačilo jenom vykopat Suezský kanál a mohli vynalézt spoustu nových věcí k zavlažování, včetně fíků, datlí nebo granátových jablek – potravin, co zůstávají nechutné i dnes.

Pyramidy

Když Egypťani zrovna nevynalézali fonty nebo nezaplavovali území, rozptylovali se kreslením výrazných očních linek, nošením okázalých šperků a nezdravou posedlostí smrtí, asi jako gotici nebo Nick Cave a jeho Bad Seeds, akorát s tím rozdílem, že jim nevadilo slunce.

Do příchodu starověkých Egypťanů se těla zemřelých jen tak odhazovala do křoví jako staré porno časopisy. Egypťani však byli jiní. Měli za to, že čím byl člověk důležitější, tím komplikovanější by měla být jeho smrt. Mrtvoly svých králů, neboli feromónů, proto uchovávali podobně jako nakládané okurky. Nezavařovali je ale do sklenic, kdepak – nejdřív je mumifixací připravili na příští život a potom hledali vhodné místo k jejich uskladnění, nějakou aerodynamickou schránku, která by dokázala vyletět do nebe, proříznout mraky a odnést je do posmrtného života. Tak se stalo, že vynalezli pyramidu.

Tu tam Chamón

Dějiny na vlastní kůži: staří Egypťani

1. Zkuste cestou do práce najít pyramidu.

2. Jste starý Egypťan. Cítíte se doceněně?

Starověké Řecko